Lucie Matoušová: Paměti babičky Kavalírové jako pramen k „ženským dějinám“ 1. poloviny 19. století. Bakalářská práce. Univerzita Pardubice, Fakulta filozofická. Pardubice 2009, 63 s. vč. obr. příloh.

Posudek vedoucí bakalářské práce

Paměti babičky Kavalírové, unikátní vzpomínky ženy s minimálním vzděláním, ale zdravým rozumem a obrovskou vitalitou, matky početné rodiny a podnikatelky, vyšly od roku 1929, kdy je poprvé editoval J. J. Frič, do roku 1993, kdy si je jako svůj účelový tisk zadaly sklárny Kavalier, v deseti vydáních. Několikrát byly vytěženy jako pramen, především historiky sociálních dějin. 
Lucie Matoušové použila tohoto díla poprvé jako pramene k „dějinám žen“, přesněji k postižení proměn postavení ženy v průběhu lidských životních cyklů: dětství, mládí, manželství, mateřství, vdovství a stáří. Zamyslela se rovněž nad mechanismy a zvraty sociálního vzestupu (díky své podnikavosti se Kavalírovi dostali mezi vyšší střední vrstvy, svým dětem, z nichž se některé proslavily, poskytli kvalitní vzdělání), který umožňovalo dynamické 19. století. 
Práce má standardní strukturu. V úvodu se L. Matoušová zamyslela nad dosavadním využitím Pamětí a nad dosavadním stavem českého badání týkajícího se ženských dějin a ego-dokumentů, především memoárů (obecnou analýzu tohoto typu pramene a postižení obecných a specifických rysů Pamětí babičky Kavalírové považuji za mimořádně zdařilé). V první kapitole autorka porovnala a kriticky zhodnotila jednotlivé životní etapy Kavalírové a jejích dětí. Tato komparace mj. potvrzuje pravdivost názoru o „zrození dětství“ v průběhu 19. století. Vedle analýzy jednotlivých životních cyklů se autorka věnovala rovněž zachycení každodennosti rodiny Kavalírových, vybočením z této každodennosti, všimla si nemocí, které byly v početné rodině relativně častými hosty, a dobově podmíněné péče o nemocné.
Závěrečnou kapitolu tvoří Zajímavé aspekty v Pamětech babičky Kavalírové. Zde si uchazečka povšimla hluboké zbožnosti Antonie Kavalírové, přechodových rituálů, jichž byla aktérem, objektem či svědkem, pokusila se analyzovat její antisemitismus. Nechybí zde ani analýza generových konstruktů, typických pro dané prostředí a dobu.
Vcelku lze říci, že práce prokazuje, že Lucie Matoušová zvládla základy historického řemesla velmi dobře. Dokáže pracovat s pramenem, konfrontovat ho s jinými typy pramenů a s odbornou literaturou. Fakta analyzuje, porovnává, klade si otázky a usiluje o vlastní přístup k tomuto poměrně známému prameni. Chvályhodné je úsilí autorky k interdisciplinární přístup, jehož využila při kritice pramene, především k rozšifrování údajů týkajících se zdravotního stavu pisatelky pamětí a jejich blízkých.
Díky uvedeným skutečnostem se jí podařilo vytvořit zajímavou mikroanalýzu života jedné ženy. V práci nejsou věcné omyly (snad jen jedno upozornění: péče o předškolní děti nebyla v 19. století záležitostí státu, ale soukromníků, měst, případně některých institucí, s. 17). 
Formulace L. Matoušové jsou jasné a věcné, práce je stylisticky (až na malá pochybení, např. opakování stejných výrazů, ojedinělé nesprávné formy přivlastňovacích zájmen) na velmi dobré úrovni. 
Spis doplňuje rodokmen rodiny Adlerových a Kavalírových a obrazová příloha.

Práci Lucie Matoušové považuji za zdařilou, bez váhání ji doporučuji k obhajobě a hodnotím známkou výborně.

V Hradci Králové, 12. května 2009

Prof. PhDr. Milena Lenderová, CSc.