Katedra: 		religionistiky a filosofie

Akademický rok:	2008/2009

Posudek oponenta k bakalářské práci

Pro:			Petru Havelkovou
Studijní program:	Filosofie

Studijní obor:		Religionistika

Název tématu:	Židovské myšlení po událostech holokaustu

Autorka ve své práci představila rozličné přístupy k příčinám a dopadům holokaustu na nové pojetí židovské identity, smyslu judaismu, náboženské praxe a problematiku židovsko-křesťanského dialogu po holokaustu. 
Vysoce si cením skutečnosti, že autorka toto pozoruhodné téma zpracovala přehledně, s použitím výhradně cizojazyčné literatury. Na druhé straně, ačkoli je zřejmé, že autorčiným záměrem bylo pouze představit díla jednotlivých myslitelů, najdeme v práci pasáže, které by mohly být zpracovány s kritičtějším přístupem. Např. na str. 13-14 autorka cituje Jehudu Bauera, který „celou tragédii vidí v tom, že se k moci dostalo absolutní zlo“. Co znamená termín „absolutní zlo“? Určitou alternativu k těmto metafyzickým polarizacím představují analýzy Hannah Arendtové, Zygmunda Baumana či Viktora Frankla.
Stejně tak nemělo zůstat bez komentáře prohlášení Ing. Pavla Wernera (str. 51, Příloha) o uplatňování kolektivní viny: „...Vždyť to nebyla myšlenka Heidricha nebo Eichmanna. Na tom spolupracovaly tisíce lidí. Já taky proto neříkám nacisti, já říkám Němci.“
Kritické zhodnocení by zajisté zasluhovaly i postoje Jehudy Bauera a Normana M. Naimarka (str. 9-10), kteří považují utrpení Židů za jedinečné a nesrovnatelné s jakýmikoli jinými genocidami či etnocidami. Podobně smýšlí i Ing. Werner (str. 52): „Já jsem s Armény byl hodně, jelikož jsem s nimi měl obchodní styky. Oni si to velice dobře pamatují a na Turky jsou alergičtí. Ale bylo to (genocida Arménů, pozn. V. P.) něco úplně jiného, nebylo to dělané tak, jak to dělali Němci. Nebo kdybychom vzali genocidy v Africe, to jsou zase kmenové boje. Takže bych řekl, že holokaust je jedinečný.“
Dále v práci nacházím pasáže, které na sebe logicky nenavazují, jedná se zejména o: 
Str. 17: „Fackenheim poukazuje na to, že dnešní doba by nejraději o těchto událostech nemluvila, nejraději by zapomněla či holokaust přirovnala k jiným lidským tragédiím, což Fackenheim považuje za nemožné. Tyto návrhy přichází povětšinou od Židů, kteří racionalizovali svůj únik před holokaustem. Častěji také přichází od nežidů, kteří racionalizují svůj útěk vůbec.“ Táži se: Kteří „nežidé“, kam či od čeho a proč „racionalizují svůj útěk“? 

Zcela matoucí a zjevně rozporuplný je pak závěr kapitoly 5.2., kde autorka cituje Richarda Rubensteina: Str. 37: „A je to právě judaismus, kudy vede cesta. Je způsobem jak sdílet dobu a krize skrze tradice svých předků. Rubenstein rezignuje na Boha, který byl konečným činitelem dějin. Věří ale v Boha, kterého pojmenovává svatou Nicotou...“. Str. 38:  „Rubenstein se závěrem ptá, zda je možné nazývat náboženství bez teistického Boha stvořitele ještě náboženstvím. Zde přichází s možností pohanských náboženství, která nikdy takového Boha neoslavovala. Proto považuje takový typ náboženství za nejlepší pro dnešní dobu.“
Na str. 38 autorka uvádí myšlenky Richarda Rubensteina, které nejsou zřetelně odděleny od myšlenek autorčiných: „...Dále člověk musí skončit s modlitbami. Vztah mezi námi a Bohem ve smyslu Já a Ty už nefunguje. Modlitba je dialogem mezi námi a Bohem. Ovšem Bůh jak ho chápe Rubenstein se takového dialogu neúčastní. Proto daleko větší váhu přikládá rituálu, který je konán ve společenství ostatních.“ Táži se: Znamená toto konstatování, že vztah mezi lidským individuem a Bohem v důsledku holokaustu není možno navázat, ale vztah mezi Bohem a „My“ tzn. židovským etnikem možný je? Jakým způsobem řeší autor antagonismus mezi touhou uchovat židovskou tradici, svým konstatováním, že „je to právě judaismus, kudy vede cesta“ a svými sympatiemi k „pohanským náboženstvím“?
Na str. 45 autorka cituje Josefa Jerushalmiho, který „Holokaust považuje za dílo ryze moderního, novopohanského státu“. Jedná se o závažné konstatování, a právě proto měla autorka vysvětlit, co pro Jerushalmiho znamená termín „novopohanský stát“.

Přes výše uvedené připomínky práci Petry Havelkové považuji za velice přínosnou.

Práci doporučuji přijmout k obhajobě.
Doporučené hodnocení: 1-

Praha 23. 8. 2009                                                                           Mgr. Viola Pargačová, Ph.D.