Posudek oponenta bakalářské práce 
Ondřej Moravčík: Náboženská víra jako příčina konfliktů

Předložená práce odpovídá nárokům kladeným na bakalářské práce, proto ji doporučuji k obhajobě¸ ale na základě výhrad podrobně rozvedených níže ji navrhuji hodnotit dobře.

Podle názvu se práce zabývá otázkou, zda je „náboženská víra“ příčinou konfliktů; podle anotace chce práce objasnit „vztah…náboženských tezí k praktickému životu věřících a jejich problematické přenášení do mezilidských vztahů“ a zároveň analyzovat vztahy „mezi civilizacemi vystavěnými na původně náboženských hodnotách“ s cílem „popsat vytváření předpokladů pro konflikty s náboženským podtextem, tj. jejich příčin, včetně postojů věřících k lidem odlišného vyznání“. V úvodu dále autor uvádí, že chce analyzovat konflikty „mezi dvěma na první pohled odlišnými, na druhý však překvapivě podobnými civilizacemi“ (v úvodu však neuvádí, o které dvě se jedná), a to se zaměřením na „náboženskou víru a…její vliv na civilizační rozpory“ (s. 8). Teprve pak následuje seznam čtyř výzkumných otázek, které mluví již konkrétněji o vztazích „mezi islámem a Západem“ a mezi „západní kulturou/civilizací“ a „islámskou kulturou/civilizací“ (s. 9). Z tohoto výčtu je zřejmé, že práce má velmi široce pojaté a ne zcela vyjasněné cíle, a že používá celou řadu konceptů, které nedefinuje – co je např. náboženská víra a jak se liší nebo v čem se podobá náboženským tezím a hodnotám? Co a kdo je západní nebo islámská civilizace nebo kultura? Jak autor definuje konflikt a naopak mír? Co myslí slučitelností západní a islámské kultury (s.9) ve třetí výzkumné otázce?

Příliš široké zaměření práce a nedostatečné vyjasnění otázek a klíčových pojmů se pak v práci projevuje příliš častými a příliš zjednodušujícími generalizacemi. Několik příkladů: autor píše, že islám „svou misi nerozšiřoval kázáním…, ale vždy a pouze vojensky dobytím území.“ (s. 19) Skutečně ono „vždy a pouze“ vystihuje nejlépe např. síření islámu v raně novověkém Indonéském souostroví nebo v současné rovníkové Africe? A co misijní kazatelské působení súfijských skupin ve středověké severní Africe se snahou obrátit na islám původní obyvatelstvo dobytých území? Nebo na křesťanské straně autor píše, že středověk „patří k nejčernějším obdobím evropských dějin“, neboť „pronásledování, vraždění, válčení ve jménu božím“ způsobilo, že středověk byl „obdobím bez ekonomického či kulturního růstu“ (s. 25). Jak je to v souladu s existujícími ekonomicko-historickými analýzami, podle kterých se mezi rokem 1000 a 1500 v západní Evropě zhruba zdvojnásobil odhadovaný HDP na osobu? Samozřejmě od autora bakalářky nikdo nečeká, že ví všechno o všem, ale bohužel příliš široká témata k podobně zjednodušujícím a zavádějícím tvrzením nevyhnutelně vedou. Ještě hůře, autor často sám sebe zažene přílišnými generalizacemi do protimluvných tvrzení, jako když píše, že „Korán četlo jen velmi málo muslimů, vyžaduje totiž znalost klasické arabštiny“, takže mu stejně jako modlitbám v tomto jazyce „skoro nikdo nerozumí“ (s. 20-21) – ale hned na začátku následujícího odstavce vesele vysvětluje jeden z údajných rozdílů mezi křesťanstvím a islámem následovně: „Zatímco křesťanům jsou Boží slova interpretována představiteli církve, tak u islámu si je každý muslim vyhledává sám v Koránu.“ (s. 21) Kdo tedy čte Korán – „skoro nikdo“ nebo „každý muslim“? Uvedl jsou pouze několik příkladů, ale podobná paušalizující tvrzení prostupují celou práci a znehodnocují velkou část autorovy analýzy.

Což je určitě škoda, neboť práce rozhodně není bez silných stránek: autor prostudoval a využil odbornou literaturu v odpovídající šíři a hloubce a dokáže ji také tvůrčím způsobem propojit a uspořádat do struktury vlastní argumentace. Přeci jen bych ale autorovi vytkl, že nepracoval s knihou Marka Juergensmeyera „Teror v mysli Boží“ (CDK, 2007). Na základě této literatury autor došel k celé řadě zajímavých a podnětných postřehů, zejména plně souhlasím s jeho hlavním závěrem, že v současných konfliktech jsou politické faktory důležitější než faktory náboženské. V tomto ohledu práce úspěšně splnila hlavní formulovaný cíl.

Bohužel jsou však i závěry práce negativně poznamenány přílišnými generalizacemi – „Západ“ se podle autora „neustále snaží intervenovat do vnitřních záležitostí muslimského světa“ (s. 55), k čemuž mě neodbytně napadá: kdo všechno je onen „Západ“, nebo kdo jej reprezentuje? „Západ“ nebo „západní civilizace“ přece není osoba, nýbrž konceptuální konstrukt. Autor navíc pokračuje tím, že proti Západu „stojí přehnaná muslimská sebedůvěra, která vyplývá především z náboženství“ (s. 55). Opět: o kom přesně autor mluví – o vládě Saúdské Arábie, o vedení turecké strany AKP, o rolnickém obyvatelstvu muslimské menšiny v Thajsku, o obyvatelstvu slamů na předměstích Dakaru – nebo o všech zároveň? Navíc hned vzápětí tvrdí, že „islámský svět, ať je vnitřně rozdělen jakkoliv, tak při řešení sporů se Západem velmi dobře spolupracuje“ (s. 55). Skutečně všechny mnou zmiňované skupiny (a všechny další) „velmi dobře“ spolupracují? Použitá literatura mu rozhodně nedává podklady pro takto zobecňující tvrzení. A co např. kurdské muslimské skupiny v emigraci v Evropě, které se snaží získat podporu evropských vlád pro svůj konflikt s tureckou vládou vedenou „islámskou“ AKP? Podobné námitky bych vznesl i proti dalším tvrzením závěru, např. o „západní individualismus“ v kontrastu k „islámskému kolektivismu“ – na toto téma doporučuji autorovi knihu Charlese Lindholma: „The Islamic Middle East: Tradition and Change“ (Blackwell, 2002), která naopak argumentuje, že principy rovnosti, svobody a individualismu s blízkovýchodními kulturami sdílíme, protože k nám přišly – z Blízkého východu!

Ještě se krátce zastavím u autorem provedeného dotazníkové šetření. Jeho metodika by si rozhodně v práci zasloužila podrobnější metodologickou reflexi, ale moje největší výhrada se týká interpretace výsledků – nebo přesněji řečeno její absence. Skutečně, odpovědi z šetření nejsou nikdy systematicky vyhodnoceny, pouze vždy po několika stránkách autor vybírá k právě popisovanému tématu některé z odpovědí, které označuje za „nejzajímavější“ (s. 32) nebo dokonce za „typické“ (s. 48). 

Shrnuto: autor prokázal schopnost shromáždit a analyzovat odbornou literaturu ke svému tématu a vytvořit vlastní kompilaci. Bohužel se mu nepodařilo vymezit téma, cíle a otázky práce tak, aby se mu je také podařilo zvládnout – ve výsledku je práce spíše poměrně zdařilou publicistikou než sociologickou studií. Publicistickému spíše než sociologickému přístupu odpovídá také způsob, jakým naložil s vlastním šetřením – je použito spíše na dokreslení atmosféry textu než sociologicky analyzováno. Proto bohužel nemohu navrhnout lepší hodnocení než dobře.

									Petr Pabian