Lucie OLEHLOVÁ, Švýcarsko očima českých cestovatelů mezi lety 1860-1914, Bakalářská práce, Univerzita Pardubice, Pardubice 2009. (54 stran + 4 strany příloh)

Bakalářská práce Lucie Olehlové „Švýcarsko očima českých cestovatelů mezi lety 1860-1914“ by se měla tematicky řadit, jak autorka předesílá, k dějinám cestování, zda tomu ovšem odpovídá i obsah předkládané práce je otázkou.
 	V úvodu nás kolegyně seznamuje s dostupnou literaturou české provenience. Autorka konstatuje nezpracovanost daného tématu – tedy dějin cestování ve vztahu ke Švýcarsku, je pak ovšem otázkou, proč se v práci opírá pouze o několik souhrnných sborníků k dějinám cestování a rezignovala na využití odborných statí v periodikách (připomeňme např. publikační činnost Martina Pelce).
	Práce je členěna do pěti kapitol, věnovaných nastínění politické situace ve Švýcarsku a Českých zemích, která, jak autorka uvádí (leč neprokazuje), měla mít přímý vliv na cestování českých turistů. Autorka se ve stati také věnuje představení pramenné základny celé práce, kterou tvoří časopisecké články, uveřejňované v českých periodikách mezi lety 1860-1914. 
	V další části práce nás kolegyně seznamuje s dopravními prostředky a možnostmi limitujícími pohodlí a způsob cestování v druhé polovině 19. století, následně uvádí důvody, které vedly české cestovatele k podniknutí cesty do Švýcarska, dojmy a postřehy, které v nich cesta zanechala a konečně s konkrétními Švýcarskými reáliemi druhé poloviny 19. století. 
	Z formálního hlediska práce vyhovuje nárokům kladeným na kvalifikační práce. Řídké chyby jsou způsobeny nepřesností e nedůsledností úprav závěrečné podoby textu, stylistická úroveň textu je však spíše průměrná. Autorka užívá nezřídka nevhodné uvození vět (co se týká), stejně jako spojení větných celků nevhodnými spojkami.
	Z hlediska obsahové stránky je nutno práci vytknout nepřesnosti zejména v úvodní části textu, kde se kolegyně snaží vyvodit závěry z odborné literatury. Lze skutečně pohlížet na Edwarda Gibbona a Ferdinanda de Saussura jako na propagátory Švýcarska coby turistické destinace? Jakým způsobem zpopularizoval Lausane ve svých dílech věnovaných antickým dějinám historik Edward Gibbon? Stejně tak dílo „Voyages dans les Alpes“ Ferdinanda de Saussura není cestovním průvodcem po sněhových pláních velehor, ale odborným dílem věnovaným vývoje utváření přírody, zejména pak geologických procesů, daného regionu. A pokud žil de Saussure v 19. století  - jak mohl ovlivnit popularitu Švýcarska už ve století 18. (s. 8)? 
	Podobných nedostatků najdeme v práci více, k významným patří zvláštní podání počátků rozvoje turistiky v českých zemích. Dle kolegyně Olehlové lze hovořit o turistice až v souvislosti se zakládáním hromadných tělovýchovných spolků, jako byl Sokol v 60. letech 19. století či později Klub českých turistů, založený roku 1888. Ponechme nyní stranou, že KČT rozhodně nebyl první turistickou organizací v českých zemích, jak kolegyně uvádí, podstatné je nepochopení utváření a rozvoje moderního pojetí turistiky, které záviselo zejména na rozšíření kategorie volného času mezi pracující populaci v souvislosti s industriální revolucí. V 60. letech proto hovoříme o počátcích turistiky masové, rozhodně ne turistky jako takové.
	Nejproblematičtější na předkládané práci je ovšem způsob práce s prameny. Již v úvodu se setkáváme se vzhledem k názvu práce, „Švýcarsko očima českých cestovatelů“, poněkud překvapivému konstatování: „Problematická je také subjektivita analyzovaných článků. Máme tím na mysli, že informace získané z tohoto typu pramene jsou založeny na osobních postřezích a zážitcích jednotlivců“. Uvedený poukaz na absenci objektivity při znázornění Švýcarska v cestovních relacích a článcích nás vede k domněnce, že se kolegyně Olehlová snad snažila prostřednictvím pohledu českých cestovatelů konstruovat realitu Švýcarské minulosti samu o sobě, pak ovšem měla být práce zaměřena zcela jinak, včetně pramenné základny.
	Práce tedy ve skutečnosti nepředstavuje pohled cestovatelů na Švýcarsko, nesnaží se analyzovat prameny s ohledem na osobní prožitky, zaujetí cizím prostředím, styk vzájemně odlišných mentalit, ale snaží se namísto toho rekonstruovat rozvoj Švýcarského turistického průmyslu. Práce tak vypovídá mnohem více o rozvoji výstavby hotelů, železnic, horských lanovek a složení švýcarské stravy než o utváření obrazu Švýcarska v myslích českých cestovatelů či v mentalitě čtenářů časopiseckých cestovních relací psaných danými cestovateli. Je tedy otázkou, zda lze tuto práci pojímat jako příspěvek k dějinám cestování.
	Aby kolegyně Olehlová skutečně pronikla k reáliím Švýcarského turismu, musela by se věnovat studiu autochtonních pramenů. V případě této bakalářské práce se paradoxně setkáváme s rezidui pozitivistického přístupu k pramenům – kolegyně Lucie Olehlová hledá objektivní informace v subjektivních relacích, zcela tak zůstala nedoceněna vypovídající hodnota pramenů, jejich interpretace je dokonce směřována proti charakteru užívaných zdrojů.
	Proto se nemůžeme divit, že kolegyně shrnuje závěry své analýzy pramenů následujícím způsobem: „Čeští cestovatelé tedy jezdili do Švýcarska z různých důvodů a navštěvovali různé oblasti. V největší míře podnikali túry a zdolávali hory, které svou výškou předčily ty české. Dále jezdili za kulturou a seznamovali se s životem ve městech a jejich obyvateli. Podnikali tedy cesty blízké jejich zálibám a zaměření.“  (s. 39) K takovému závěru snad ani nebylo třeba jakéhokoli bádání.
	Přestože Lucie Olehlová nevyužila potenciálu pramenů, které zpracovávala, nelze upřít, že se jedná o výsledek komparace analýzy pramenů s dostupnou literaturou. Podle mého názoru tak dostála podmínkám spojeným s tvorbou bakalářské práce a doporučuji tedy její práci k obhajobě. Vzhledem k výše uvedeným výhradám ji však navrhuji hodnotit jako velmi dobrou.

V Pardubicích 13. 5. 2009                                                                                Vladan Hanulík