Michaela Vondrušková: Růžena Jesenská a období její redakce Kalendáře paní a dívek českých. Bakalářská práce. Katedra historických věd, Fakulta Filosofická University Pardubice, Pardubice 2009. 74 s., vč. obr. příloh.

Posudek oponenta bakalářské práce

Tématem bakalářské práce Michaely Vondruškové se stal jeden z nejzajímavějších časopisů určených ženám - Kalendář paní a dívek českých, přesněji období jeho vzestupu, období, kdy ho redigovala Růžena Jesenská.
Autorka zvolila logickou strukturu a svou práci rozdělila do čtyř kapitol. První, zaměřená na postavení žen v druhé polovině 19. století a v době belle époque, uvádí čtenáře do širšího kontextu zkoumané problematiky, druhá pak přináší základní údaje o problematice kalendářů, které ještě na počátku 20. století představovaly oblíbený a hojně vyhledávaný "literární žánr".  Tento kontext je velmi užitečný a umožňuje přistoupit ke třetí kapitole, věnované vývoji Kalendáře paní a dívek českých, a konečně ke kapitole poslední, zaměřené na období, kdy Kalendář vycházel pod taktovkou Růženy Jesenské. Tyto dvě kapitoly tvoří jádro práce:  autorka podrobila periodikum zevrubné analýze, povšimla si jeho obsahu, příloh, reklamní části i grafické úpravy. 
Práce dále obsahuje nezbytný úvod, závěr, vědecký aparát a obrazovou přílohu, poněkud atypicky zařazenou před seznam pramenů a literatury.
Hlavním a jediným pramenem byly autorce jednotlivé ročníky Kalendáře (chybí ony nejstarší, v současnosti zjevně nedostupné); pokud bude M. Vondrušková v práci na tématu pokračovat, bude jistě nezbytné projít osobní fondy lidí, kteří se na Kalendáři podíleli, tedy nejen literární pozůstalost R. Jesenské. Naopak literatura, o kterou se M. Vondrušková opírala, je jistě pro téma dostačující. 
Je nesporné, že se autorce podařilo v první kapitole podat skutečně přehledný výklad o postavení žen v české společnosti, nezabíhat do zbytečných podrobností. Někdy se tak ovšem stalo na úkor přesnosti – sotva lze hovořit o "dobovém emancipačním ladění společnosti" ve zkoumaném období (už Úvod, s. 1); vždyť na jeho počátku nebyla dovršena ani národní emancipace, o ženskou se pak po celé období vedly živé debaty, ne-li spory. Dále není jasně řečeno, v čem byla Hasnerova reforma přínosná pro dívčí vzdělání, jaký byl rozdíl mezi Vesnou a Ženským výrobním spolkem; navíc oba spolky připravovaly dívky především pro kvalifikovaná manuální, byť nedělnická, povolání, takže výtka na s. 5 není na místě. Velmi vágní je rovněž exposé týkající se Minervy; a pokud se týče univerzitního vzdělání, dívky studovaly od konce 19. století - na prahu stolení následujícího promovaly první doktorky filosofie a první lékařky; v universitních posluchárnách žen přibývalo už před 1. světovou válkou (tedy nikoli "zvolna" v "1. polovině 20. století"). Nepřípustně zjednodušen je i výklad o manželství, kde jsou nesmysly týkající se demografického vývoje atd. 
Druhá kapitola je faktograficky zdařilejší, byť možná zbytečně zabíhá do časů tématu skutečně vzdálených. Pasáž o českých kalendářích je zdařilá. 
Rozpačitý dojem z prvních stránek spisu poněkud napravují kapitoly, které se Kalendáře přímo týkají. Jsou objevné a přínosné, třebaže se získaným materiálem bylo možné více pracovat. Takto se jedná občas o pouhý výčet jmen (např. s. 19, 29, s. 53 an.).
Třetí kapitola nemá zcela jasnou strukturu – místy do sebe "vtahuje" redigování Jesenské, které je námětem kapitoly následující; pisatelce se nepodařilo důsledně oddělit období "pouhého" přispěvovatelství Jesenské a období jejího redigování. Ke škodě věci: posun v charakteru Kalendáře, k němuž především díky Jesenské a jejím spolupracovníkům došlo, je poněkud potlačen. Ne vždy je textace dotažená – např. Helena Emingerová by si možná zasloužila o kousek více pozornosti, ostatně do Kalendáře přispívaly i její sestry Kateřina a Julie (opět zajímavé dámy, jejichž malá biografická noticka by neškodila), pár řádků mohla autorka věnovat Gabriele Preissové. O Zdence Braunerové nelze tvrdit, že "vystudovala umění pod vedením Antonína Chittussiho"; navíc Chittussi zemřel už roku 1891, je tedy otázka do jaké míry se mohli – vzhledem ke komplikovanému pozůstalostnímu řízení -  čtenáři Kalendáře s jeho dílem "pravidelně vídat", s. 18. Také ve třetí a čtvrté kapitole je interpretační složka práce poměrně nevýrazná – autorka se patrně bála pronést nějaké vlastní soudy.
Stylisticky je spis přijatelný, byť jsou některé formulace neobratné či nejasné, někde narazíme na poněkud nezvyklý slovosled. Pravopisných chyb není mnoho.
M. Vondrušková si pro svůj spis vybrala zajímavé a neotřelé téma, k němuž shromáždila potřebné prameny i literaturu. V tom spatřuji hlavní přínos práce. Interpretace faktografie a samotná textace vykazují ale některé nedostatky. 
Práci rozhodně k obhajobě doporučuji, beru v úvahu smutné okolnosti, které její přípravu a psaní provázely, a navzdory výše uvedeným nedostatkům ji klasifikuji stupněm velmi dobře.

V Hradci Králové, 3. srpna 2009

Prof. PhDr. Milena Lenderová, CSc.