Posudek oponenta bakalářské práce 
Lucie Michková: Preference dnešních mladých lidí – úspěšná kariéra nebo rodinný život

Autorka předložila velmi zdařilou práci na velmi aktuální téma, přičemž velmi oceňuji, jakým způsobem hned na úvod práce přiznala osobní relevanci tohoto tématu, která podle mě dodává práci na zajímavosti i naléhavosti, zejména v páté části týkající se slaďování práce a rodiny. Autorka velmi dobře využila velkou část existující sociologické literatury k danému tématu a zpracovala ji ve velmi dobře strukturovanou práci, která plně odpovídá nárokům kladeným na bakalářské práce. Protože však povinností oponenta je především upozornit na případné nedostatky práce, pokročím nyní od nesporných kladů práce k tomu, co vnímám jako její slabší stránky.

Největší nedostatek práce spatřuji v tom, že v porovnání s názvem i formulovaným cílem (s. 10) nakonec málo vypovídá o preferencích mladých lidí – většina uváděných a interpretovaných dat se vztahuje na celek populace, z něhož není skupina mladých většinou nijak vyzdvižena. Jinak je ovšem práce založena na velmi dobré znalosti provedených sociologických šetření a relevantní sociologické literatury.

Zatímco předchozí výtka je tou hlavní, pak inklinace k přehnaným generalizacím je výtkou, která mě při čtení práce napadla jako první – přesně řečeno hned nad druhou větou práce: „Mezi ženami a muži je však podstatný rozdíl...“ (s. 10) Nezpochybňuje sama autorka podstatnost tohoto rozdílu tím, že argumentuje za překonání genderových stereotypů a za přibližování životních modelů žen a mžů při slaďování kariéry a rodiny? Hned v následujícím odstavci podobně přehnaně tvrdí, že děti mají (jen?) „lidé žijící v trvalých svazcích“ (s. 10). Nejvíce paradoxní je však v kontextu práce tvrzení z úvodu kapitoly 3.2: „Muži mohou odstartovat svoji kariéru hned po ukončení vzdělání, ženy zpravidla až po narození posledního dítěte.“ (s. 26) Jestliže autorka sama pracuje „v dynamické, rychle se rozvíjející firmě na vyšší pozici“ (s. 10), minimálně to napovídá, že autorkou zmiňované pravidlo není bez výjimek – a dokonce žádná data uvedená v práci platnost tohoto „pravidla“ nepotvrzují.

Tento sklon k přehnaným generalizacím se bohužel objevuje i v přímé interpretaci sociologických šetření. „Z výzkumu provedeného v roce 2002 vyplývá, že názor české populace je ten, že ženy by měly slaďovat práci a kariéru.“ Tento závěr vychází z bezprostředně předcházejících výsledků, podle kterých však jen 57% procent respondentek/ů vybralo z nabízených možnost, že charakteristikou úspěšné ženy je „zdařilá harmonizace práce a rodiny“ (s. 31-32). I když necháme stranou složitou otázku, nakolik volba ze tří předložených možností skutečně vystihuje „názor populace“, nespornou skutečností zůstává, že volba 57% dotázaných rozhodně nepředstavuje „názor české populace“. Navíc se v práci nejedná o ojedinělý jev; ostatně hned v předchozím odstavci autorka píše, „že většina mužů přikládá práci největší význam (38,6% mužů)“ (s. 31). V uvádění podobných příkladů by bylo možno pokračovat, a právě tyto „přehnané“ závěry považuji za druhou hlavní vadu na kráse jinak zdařilé práce.

Když se závěrem od uvedených výhrad vrátím k přednostem zmíněným úvodem tohoto posudku, můžu konstatovat, že se autorce podařilo napsat velmi dobrou bakalářskou práci, kterou rád doporučuji k obhajobě a navrhuji hodnotit velmi dobře.

									Petr Pabian