Katedra: 		religionistiky

Akademický rok:	2009/2010

Posudek oponenta k bakalářské práci

Pro:			Soňu Hanušovou

Studijní program:	Filosofie

Studijní obor:		Religionistika

Název tématu:	Hidžra a její význam pro ranou muslimskou obec

V úvodu (s.1-2) autorka seznamuje čtenáře s cílem práce a metodologií. Jako cíl si autorka vytyčila pojednat nejen o hidžře jako o historické události, ale reflektovat význam této události (či snad procesu?) v rámci sebe pochopení rané muslimské společnosti. Ačkoli to autorka nikde neuvádí, práce je kompilačně-deskriptivního charakteru, což ovšem nikterak neubírá celkové kvalitě recenzované práce. V první kapitole (Arábie před Muhammadovým prorockým vystoupením, s. 3-6) autorka nastínila společenskou a náboženskou situaci na Arabském poloostrově v předvečer Muhammadova prorockého vystoupení. Zvláštní důraz klade autorka na hanífismus(viz s. 5-6), méně prostoru je pak věnováno judaizovaným Arabům, kteří obývali zejména severoarabské oázy Fadak, Chajbar, Jathrib aj.
Druhá kapitola (Vznik islámu, vznik konfliktu, s. 7-21) je poměrně detailní charakteristikou počátků Muhammadova prorockého působení. Autorka věnovala zvláštní pozornost příčinám, které vedly k odmítnutí islámu v Mekce vládnoucími Kurajšovci, a které posléze vedly k rozvázání starých kmenových vztahů a k navázání vztahů nových, tedy k samotné hidžře. K příčinám roztržky autorka řadí důvody ekonomické, viz str. 9: ‚Mekkánská oligarchie viděla nebezpečí v Muhammadově kritice jejich způsobu života, jejich hromadění majetku apod‘, společenské, viz str. 10: ‚Navíc začali stoupenci islámu čím dál výrazněji poukazovat na na společenské rozdíly mezi vlivnou a bohatou vrstvou, neprivilegovanými rody a osobami bez společenské prestiže‘ a konečně i důvody politické, viz str. 10: ‚Další příčinou konfliktu také bylo, že pokud by jej Mekkánci uznali za Proroka, vyplývalo by z toho, že je nejmoudřejším a proto i nejschopnějším mužem, povolaným k řízení mekkánských záležitostí‘. Není mi zcela jasné, proč v poslední citované větě, autorka uvádí termín „prorok“ s velkým „P“. Dále se autorka věnuje věroučným problémům a otázce tzv, satanských veršů jako možného můstku mezi Muhammadovým monotheismem a pravděpodobným polytheismem starých Arabů. 
Třetí kapitola (Hidžra, s. 21-35) zahrnuje jak pokus o hidžrudo Etiopie, datovaný do r. 615, tak především charakteristiku hidžrydo Jathribu, pozdější Medíny. Autorka se zamýšlí na d tím, proč se Muhammad zprvu rozhodl odejít se svými souvěri do Etiopie a uvádí pro to vcelku logický argument, obchodní spojení mezi Arabským poloostrovem a Etiopií. Výběr oázy Jathrib pak autorka vidí v ustavení Muhammada arbitrem sporů mezi znesvářenými kmeny, které oázu Jathrib obývaly. Je třeba ocenit pečlivou práci S. Hanušové s prameny v podobě textu Koránu, Ibn Isháqova životopisu proroka Muammada, a především s anglojazyčnou exegezí Koránu. (Tafsir al-Jalalayn). 
Ve čtvrté kapitole (Utváření muslimské obce, s. 35-45) je podána charakteristika soužití muslimů s jathribskými judaizovanými Araby a rovněž je uvedeno plné znění Medínské smlouvy (s. 37-38). Za poněkud zarážející považuji skutečnost, že autorka se ani v poznámce nepozastavila nad termínem Židé, který je ve znění smlouvy uveden s velkým „Ž“. Za koho tedy autorka tyto někdejší obyvatele Jathribu považuje? Za etnické Židy, či za judaizované Araby, tedy židy psané s malým „ž“? Toto by mělo být v průběhu obhajoby vysvětleno tím spíše, že v následujícím textu (na str. 42) autorka píše o židech, tedy příslušnících náboženské skupiny bez ohledu na jejich etnický původ. 
V páté kapitole (Džihádstr. 45-57) autorka uvádí termín džiháddo vztahu s utvářením raného muslimského společenství. Džihádv rovině individuální autorka charakterizuje jako (s. 45): ‚život v souladu se zvěstí, nesejít ze stezky přímé a zůstat muslimem…‘ Džihádve smyslu kolektivním je pak (s. 45): ‚…vše, co posiluje individuální a kolektivní zbožnost, tedy i aktivní šíření islámu, silou nevyjímaje.‘ Jakých proměn obsah termínu džiháddostál již v počátcích existence islámu, je rozvedeno na následujících stránkách. I zde je třeba ocenit autorčinu práci s islámskou sunnitskou tradicí, sunnou, Koránem a jeho exegezí. Práci hodnotím výborně mínus.

V Praze 9.5.2010						
								Mgr. Štěpán Lisý, M. A., Th. D.