Katedra: 		religionistiky a filosofie

Akademický rok:	2008/2009

Posudek školitele k bakalářské práci

Pro:			Alenu Duškovou
Studijní program:	Filosofie

Studijní obor:		Religionistika

Název tématu:	Islám a současná muslimská rodina v České republice

   V prvé řadě je třeba upozornit na skutečnost, že obsah předkládané bakalářské práce se neslučuje se zadáním. Autorka měla provést antropologický výzkum v muslimské, křesťanské a sekularizované rodině a srovnat jejich životní styl, hodnoty, které předavají svým potomkům atp. Samotnému výzkumu autorka věnoval pouze 1,5 strany (str. 38-39). Již v předcházejícím posudku jsem zdůraznila, že vyplnění dotazníku vybranými respondenty představuje sice způsob, jakým si antroplog značně usnadní práci, nicméně pro rozpravu o tak citlivých a intimních záložitostech jako je rodina, vztah mezi mužem a ženou atp., je tato forma výzkumu zcela nevhodná. Čtyři vyplněné dotazníky proto nemají dostatečně průkaznou hodnotu a hlavní úkol bakalářské práce zůstává nesplněn. 
Práce obsahuje řadu chybných a zavádějících termínů, jejichž užívání by se adeptka bakalářského titulu v oboru religionistika měla zcela jistě vyvarovat. Např.: na str. 18 autorka uvádí: "Manželství je v islámu něco posvátného, na co dohlíží samotný Bůh, je to svazek vytvořený mezi mužem, ženou a také Bohem." Na str. 21 je uvedeno: "Rozvedení manželství je podobné s propuštěním manželky." Zcela nepochopitelné je autorčino konstatování na str. 34: "Laskaví bychom měli být i na ostatní příbuzné a sousedy. Sousedům máme pomáhat, když to potřebují, jak finančně, tak i v době, kdy je nemocný a potřebuje pomoc." Zde je na místě otázka, kdo je předpokládaným činitelem a kdo příjemcem "pomoci". Na str. 16 autorka uvádí: "Pro členy nevěřící rodiny je jednodušší se rozvést." Zde se táži, kdo patří k této "nevěřící rodině".
Kromě výše uvedeného práce obsahuje řadu chybných či neúplně rozpracovaných tezí. Na str. 8 autorka píše o pátém madhabu, který nepatří k sunnitskému islámu, čtenáři však není jisté, jedná-li se o ší'itský madhab dža'farí či o madhab zarírí, který vznikl a zanikl v muslimském Španělsku. Na str. 11 autorka uvádí, že: "Muslimští teologové zakazují překládat Korán, tento zákaz však nebyl nikdy dodržován." Restrikce předávání Koránu v překladech se týká jen a pouze recitace Koránu během islámské liturgie. V těchto případech Korán skutečně musí být recitován pouze arabsky. 
Za nejasné až  zavádějící pak považuji autorčino konstatování na str. 15: "Obecně lze říci, že postavení ženy v křesťanství bylo o něco lepší než v islámu, je to dáno hlavně odlišným hodnotovým systémem obou kultur." Není uvedeno, z jakého zdroje autorka svůj poznatek čerpá, nicméně jako studentka religionistiky by si měla být vědoma skutečnosti, že by bylo vhodné detailně analyzovat hodnotový systém křesťanů a muslimů a až poté se uchýlit k takto odvážně formulované tezi. 
Na str. 19 pak autorka zcela konstatuje: "Na Středním východě bývá zvykem po svatební noci vyvěsit zakrvácené prostěradlo, na důkaz toho, že svazek byl naplněn a nevěsta (byla? v originálním textu sloveso schází) panna." Opět se jedná o velmi odvážné tvrzení a autorka se dopustila prohřešku zevšeobecňování, který je pro studentku religionistiky neomluvitelný. Uvedená praxe je snad stále aktuální v některých beduínských kmenech, či na venkově v oblasti Blízkého východu, zcela jistě se však nejedná o běžnou praxi. 
Další slabou stránkou práce je absence odkazů na zdroje, z nichž autorka čerpá a autorka rovněž nepracuje s dalším významným zdrojem islámského práva-sunnou, což je neomluvitelné zejména proto, že sbírka hadíthů byla do češtiny přeložena arabistou Petrem Pelikánem pod názvem Zahrady spravedlivých. 
V případě, že autorka uspokojivě vysvětlí výše uvedené výtky, práci doporučuji přimout k obhajobě.
Doporučené hodnocení: 3-4

Praha 24.4. 2009                                                    Mgr. Viola Pargačová