Katedra: 		religionistiky 
	
Akademický rok:	2009/2010

Posudek školitelky k diplomové práci

Pro:			Veroniku Civínovou
Studijní program:	Filosofie

Studijní obor:		Religionistika

Název tématu:	Koptské ikony

Autorka ve své práci splnila zadání a téma koptských ikon zpracovala zdařile. Práci by však prospěla práce s primárními zdroji, sevřenější styl, aby se autorka ve svých konstatováních neopakovala a rovněž přehlednější členění. Jisté nedostatky pak shledávám především v první části práce:
	Autorka si není vědoma skutečnosti, že myšlenkově se Alexandrie v období pozdní antiky velmi lišila od ostatního Egypta. Podoba raného egyptského křesťanství tak nekopírovala dogmatické spory, ačkoli řečtina nebyla vzdělaným Koptům neznámá, řecká filosofická terminologie a  přístup ke světu tak, jak jej uchopila řecká filosofie, byl Koptům vskutku cizí. Naopak typickým jevem byl kult martyrů a dále také mužů považovaných již za svého života za svaté (např. Senáte z Atrippa), a to nikoli pro vytříbenost jejich teologického myšlení, ale proto, že byli ochránci venkovanů během nájezdů barbarů, hájili vesničany v případě, že je velkostatkáři vydírali nebo neúměrně zatěžovali daněmi. Navíc je třeba si uvědomit, že dominantním církevním proudem byla v Egyptě až do konce 4. století Melitiova církev svatých, jež měla své vlastní duchovenstvo, nepodléhající alexandrijskému biskupovi. 
	Na str. 20 autorka charakterizuje martyrologia následujícím způsobem: „Vzhledem k tomu, že se však jedná o texty legend, které můžeme zařadit nakonec spíše do kontextu „lidové“ formy náboženskosti, nemusíme je „číst“ pouze jako vyjádření myšlenkového pozadí týkající (sic!) se theosis v jeho „tělesném“ znázornění, ale je zde také možno vnímat jeho kontinuitu se starým Egyptem.“ Je důležité upozornit, že martyrologia k lidové religiozitě zařadit nemůžeme, četba Synaxaria byla a  je součástí koptské liturgie a Synaxariu se (zpaměti) učili a učí také řeholníci.
	Autorka rovněž nerozlišuje Eutychovu a Dioscorovu monofysitskou christologii. Eutychianismus, tzn. učení o tom, že Kristovo lidství bylo absorbováno Kristovým Božstvím a Kristovo lidství tak nemohlo být konsubstanciální s naším, nebyl alexandrijskými biskupy nikdy zastáván. Na druhé straně Dioscorus formuloval dogma tak, že jedna Kristova osoba sestávala ze dvou přirozeností, Božské a lidské. 
	Další části práce utrpěly absencí analýzy primárních zdrojů. Zřejmě i proto autorka svou interpretaci koptských ikon opírá zejména o byzantská teologická východiska a byzantský přístup k ikonám. Jak se však k ikonám stavěli a staví Koptové? Jak je vyjádřen způsob jejich uctívání? Je to snad tawakkul (spolehnutí se), ‘ibáda (uctívání), ittiká‘ (opírání se)? Toto v práci ozřejmeno není, ačkoli způsob jakým Koptové uctívali ikony byl, zejména v minulosti, kdy neexistovala pevná a dosažitelná struktura koptské církve, zcela zásadní, a nepochybně se odrazil také v ikonoklasmu silně reformně naladěného koptského papeže  Kyrilla IV. 
	Dále absentuje výklad specifik středověké a součané ikonografie. (Např.: Z jakého důvodu sedí za sv. Jiřím, sv. Teodorem Stratelatem a ostatními tzv. světci-vojáky na jejich ikonách malé dítě? Proč je v současnosti termínem íkúná označeno i spodobnění Krista a svatých, které se zcela vymyká požadavkům, jež jsou kladeny na ikonopisectví? Atd.).
	Práce je jinak velmi obsáhlá a velmi oceňuji nemalá úsilí, které autorka vynaložila.
	
Práci doporučuji přijmout k obhajobě. 			Doporučené hodnocení: 2
Praha 9. 5. 2010						Mgr. Viola Pargačová, Ph.D.