Aneta RÝDLOVÁ, Polské vězenkyně KT Ravensbrück jako oběti nacistických medicínských experimentů během druhé světové války, diplomová práce, Ústav historických věd Fakulty filozofické Univerzity Pardubice, Pardubice 2020. 

Volbu tématu diplomové práce – historii lékařských experimentů v koncentračním táboře Ravensbrück - lze kvitovat s jednoznačným nadšením. Proměnami profesní role lékařů v období nacistického Německa se z českých historiků dlouhodobě zabývá pouze Michal Šimůnek, proto je jakékoli rozšíření poznání daného tématu více než potřebné. Práce navíc z hlediska svého složení slibovala i rozšíření znalostí v rámci konceptu historiografie každodenního života v koncentračních a vyhlazovacích táborech (Lager-Alltag). Úzké vymezení sledované skupiny dějinných aktérů na vězenkyně polského původu pak jednoznačně autorce mělo umožnit i dostatečně hlubokou analýzu relevantně omezeného množství pramenných zdrojů. Domnívám se však, že nadějný potenciál, který jednoznačně atraktivní badatelské téma skýtá, nebyl naplněn. 
	Limitujícím faktorem je omezené množství primárních zdrojů, jež autorka v práci užila. Je sice logické, že čerpala především z knižně vydaných pramenů bývalých polských vězenkyň, za velmi nešťastné však považuji rozhodnutí rezignovat na systematické využívání nyní již velice snadno dostupných protokolů a shromážděné evidence z řady poválečných soudních procesů s německými lékaři i dalším personálem koncentračního tábora Ravensbrück. Autorka v celé práci editované protokoly cituje pouze jedinkrát, a to až na straně 96. 
Pasáže práce vycházející z primárních zdrojů se proto omezují na několik málo editovaných zdrojů. Spíše než plastický obraz nacistické perzekuce proto práce podává dílčí syntézu, či spíše převyprávění dostupných zdrojů. V druhé a třetí kapitole je tímto způsobem narativ dominantně opřen zejména o parafráze děl Wandy Kiedrzyńské a Sarah Helmové. Čtvrté kapitole dominují citace ze souborného svazku Heleny Klimekové. V místech, kde Aneta Rýdlová odkazuje na další zdroje, není vždy zcela jasné, odkud reálně čerpala (řada poznámek odkazuje na  neidentifikovatelné zdroje, viz poznámka č. 49, 50, 76, etc.). Redukce měřítka by byla samozřejmě odůvodnitelná snahou o detailní analýzu problematiky. Výsledný text reálně nepředstavuje kritickou reflexi pramenů a jejich komparaci s nejnovější dostupnou literaturou, spíše je extrakcí dostupných informací a jejich následným hromaděním do souvislého textu. Tím bohužel dochází k častému opakování jednotlivých informací a neustálý pohyb v informačních kruzích znesnadňuje chápání textu. 
Polemizovat lze rovněž s některými premisami, které autorka zastává. Celou prací prolíná razantní odsudek lékařských experimentů, prováděných na 74 ženách, jež pokusy podstupovaly nedobrovolně. Autorka zde upozorňuje na rozpor daného jednání s lékařskou etikou a nelidské barbarství pachatelů. Neuvědomuje si však, že pevné obrysy lékařské etiky se v tomto smyslu počaly utvářet právě až v důsledku razantního odsouzení lékařských experimentů na lidech v důsledku medializace poválečných procesů s německými lékaři. Ve skutečnosti byly v první polovině 20. století v řadě zemí organizovány pokusy podobné povahy (např. experiment se syfilitickou nákazou v Tuskegee či pokusy s nákazou a léčbou rakoviny Juana Cornelia Rhoadse na Portoriku).  
	Za problematické považuji rovněž nevyužití potenciálu zúženého pramenného měřítka. Autorka se rozhodla vymezit téma bádání na bázi nacionálního původu sledované skupiny obětí nacistické perzekuce. Vzhledem ke svému studijnímu zaměření padla logicky volba na reprezentantky polského národa, to lze samozřejmě pochopit. Jako nešťastné se ale jeví rozhodnutí autorky rezignovat na výzkum vymezené skupiny vězenkyň jako specifické sociální entity, jež čelila extrémnímu existenciálnímu ohrožení. Z výsledků dosavadního bádání je známo, že se i v koncentračních táborech utvářela velmi složitá a strukturovaná sociální hierarchie. Polské vězenkyně tvořily dominantní většinu v Ravensbrücku vězněných žen, nabízela se tedy možnost sledovat utváření obranných strategií nacionálně uzavřené skupiny osob, analyzovat, jakým způsobem se polské ženy vymezovaly vůči dalším národnostem, či ženám židovského původu. Zda byla nacionalita klíčovým elementem utváření uzavřeného společenství, nebo nabývaly na významu i jiné elementy – politická příslušnost, sexuální identita, etc. Autorka mohla metodologicky vyjít z celé řady prací, které by umožnily komparativní náhled na sledování sociálních dějin koncentračních táborů (z českých jmenujme pouze Pavlu Plachou či Annu Hájkovou). 
Rezignace na daný přístup vedla k tomu, že se autorkou nastíněný obraz fungování koncentračního tábora omezuje na výčet strázní, katastrofálních hygienických i existenčních okolností a násilí, s nímž se polské ženy každý den setkávaly. Podobný přístup byl charakteristický pro historiografické práce 50. – 70. let 20. století. Poslední dekády však v řadě ohledů dokázaly popis života v koncentračních táborech mnohem více konkretizovat a zpřesnit. Autorka při zdůrazňování neustálých příkoří, jež musely ženy podstupovat, vytvořila obraz odevzdaných žen, jež pasivně přijímají organizované násilí. Přitom ze samého narativu práce občas vyplývá, jak aktivně vězenkyně dokázaly i v nelidských podmínkách čelit svému osudu (viz pasáže věnované tajné korespondenci z tábora, či jinde aktivní vystoupení vůči teroru). Z historiografie přitom víme, že polské ženy dokázaly i uvnitř táborů zajišťovat provoz vzdělávacích kroužků a vytvářet strategie vzájemné pomoci, které jim pomáhaly přežít. Problém autorčina přístupu vyplývá z reprezentace žen jako ryze pasivních obětí nacistického režimu. Koncentrační tábor ve skutečnosti nepřežily náhodným unikáním destrukčnímu systému, ale cíleným a velmi promyšleným snažením. Nebyly tedy pouze obětmi, ve skutečnosti dokázaly přeživší ženy zvítězit nad propracovaným a dosud nikde neopakovaným systémem perzekuce.
Práce bohužel obsahuje i celou řadu věcných chyb. V první řadě autorka chybuje ve jménech a příjmeních. Gerhard Schidlausky byl ve skutečnosti Gerhard Scheidlausky, Karl Sonntag se ve skutečnosti jmenoval Walter Sonntag, doktor Weygand nikdy v Ravensbrücku nepůsobil, autorka zde zaměnila jméno Gerdy Sonntag (rozené Weyand) za jméno jejího manžela, Ben Orendi byl ve skutečnosti Bennem Orendim, Ralf Rosenthal byl Rolfem Rosenthalem, Adolf Winckelmann byl Adolfem Winkelmannem, etc. Autorka také ne zcela porozuměla fungování organizace SS, hodnost sturmbannführer v případě lékaře neznamenala, že by vedl vojenské oddíly (s. 59). Z podání textu také vyplývá (s. 60-61), že odsouzeno bylo za svou činnost v Ravensbrücku po válce 6 osob, ve skutečnosti byl počet lékařů vyšší. Na zváženou je také autorčino razantní odsouzení německé lékařské obce jako celku, z důvodů vysokého procenta osob, jež se měly podílet v různých pozicích na neetických lékařských praktikách. Poměr neeticky vystupujících profesionálů tvořil však v rámci celé profesní lékařské komunity pouze 0,3 %, což je dle mého názoru spíše důkazem o etické koherentnosti lékařského stavu. Drobných opomenutí a chyb je ve stati i citacích mnohem více, nemá ale smyslu je zde všechny konkretizovat.
Text také bohužel neprošel odpovídající jazykovou a stylistickou revizí. Autorka nesjednotila svůj přístup v přechylování ženských jmen, zejména však nedokázala eliminovat početné chyby ve shodě přísudku s podmětem a zejména vyšinutí z větné vazby. Prakticky každá strana autorského textu proto obsahuje několik stylistických a někdy i gramatických chyb (s výjimkou sedmé kapitoly). 
Práce Anety Rýdlové však má nepochybně i pozitiva. Je nutné zmínit, že užívané primární i sekundární zdroje jsou zpravidla cizojazyčné, což nebývá ani u diplomových prací obvyklé. Za zcela zdařilou považuji zejména sedmou kapitolu, v níž se autorka díky orientaci v literatuře věnované historii prostoru bývalého tábora Ravensbrück, věnuje tématu z hlediska paměťových studií a reprodukuje zde celou řadu zajímavých postřehů. Potenciál skýtala i šestá kapitola, kde autorka rekapituluje otázky spojené s výzkumem násilí z hlediska genderových studií. Bohužel zde uvedené teoretické postuláty nedokázala zcela využít pro samostatnou analytickou práci s prameny. Ačkoli tedy na jiných místech konstruuje pouze obraz historie nacionálně definovaných polských vězenkyň tábora Ravensbrück, v šesté kapitole rekapituluje naopak závěry autorů, kteří svou pozornost upřeli na recepci a reflexi sexuálního i fyzického násilí, užívaného jako forma dominantní nadvlády nad ženami židovského původu v koncentračních táborech obecně.
Autorka v závěru práce uvádí, že se snažila zprostředkovat dosud neznámé informace o historii jediného ženského koncentračního tábora (což je v rozporu se skutečností, neboť Ravensbrück byl sice největším koncentračním táborem pro ženy, ne však jediným koncentračním táborem pro ženy). Je otázkou, nakolik se jí to reálně podařilo. Témata jednotlivých kapitol jsou natolik fascinující, že jejich obsah již dávno pronikl i do četných časopiseckých článků. V české historiografii nemáme sice dosud souborné zpracování daného tématu, je však otázkou, zda lze práci Anety Rýdlové považovat za stať, jež by posunula naše vědomosti o dané problematice, či by dokázala kriticky reflektovat a shrnout výsledky dosavadního bádání. Práce představuje spíše poněkud jednostrannou sondu do dané problematiky a částečné převedení starší polské historiografické produkce do našeho kontextu, ovšem bez dopovídající kritické reflexe či komparace s jinými analytickými sondami do historie tábora Ravensbrück. V rámci současné historiografické produkce by bez problémů obstála pouze sedmá kapitola. 
Práce ve své podstatné části namísto nových náhledů na problematiku a systematických analýz, které by nám pomohly pochopit vztah mezi uplatňováním krajního násilí a možnostmi, jak se vůči němu bránit, přináší deskriptivní rekapitulaci již do značné míry známých faktů. Vzhledem k výše uvedeným problémům a faktickým i formálním pochybením práci sice doporučuji k obhajobě a navrhuji hodnotit stupněm E, vznáším však také otázku, zda je možno obhájit kvalifikační práci, která by v případě předložení k standartnímu recenznímu řízení byla vrácena k výraznému přepracování, minimálně ve smyslu eliminace faktických, gramatických a stylistických chyb.
K rozpravě doporučuji následující otázky:
1)	Jakým způsobem využívaly polské ženy své početní dominance v táboře Ravensbrück?
2)	Proč byly k lékařským experimentům zvoleny právě ženy polského původu?
3)	Jak se lišily výpovědi souzených lékařů o povaze lékařských experimentů od výpovědí jejich obětí (míra násilí, sofistikovanost a podmínky experimentů, etc.)?

V Pardubicích 27. 8. 2020 				              	Vladan Hanulík