Posudek oponenta diplomové práce 
Martin Jirouš: Život dospívajících z Dětského domova v Dolní Čermné: Problematika výchovy v dětském domově

Diplomová práce je zaměřená na problematiku dětského domova z „pohledu zpět“, tj. zejména z pohledu dospělých lidí po odchodu z dětských domovů. Mezi silné stránky práce patří velmi dobrá obeznámenost s problematikou dětských domovů obecně a zejména s konkrétním zkoumaným domovem. Slabé stránky však bohužel u této práce podle mého názoru převažují, přičemž za nejzávažnější z nich považuji neschopnost kritické reflexe provedeného výzkumu. Práce je tak z velké části spíše než sociálněvědní studií obhajobou konkrétního dětského domova před nejrůznější kritikou ze strany respondentek a respondentů, dnes již dospělých, jejichž dětství byla strávena právě v tomto domově. Protože schopnost kritické reflexe vlastní výzkumné pozice i pozice všech zkoumaných stran je klíčovou charakteristikou sociální antropologie, navrhuji práci hodnotit neprospěl.

Autor se rozhodl realizovat výzkum v místě, ze kterého pochází, v dětském domově, kde pracovala jeho matka; většinu respondentek a respondentů znal už před počátkem výzkumů, klíčovým informátorem (i jedním z respondentů) je jeho kamarád. Shrnuto, jeho práce je téměř modelovým případem antropologie prováděné „doma“, chybí jí však sebereflexe nezbytná při takovém výzkumu. Autor pouze mluví o tom, že usiloval o „určitou objektivitu, která by nebyla mou osobou nijak zkreslená“ – chybí však jasný popis a zdůvodnění konkrétních kroků postupů, které měly zajistit, že jeho osobou nebyl zkreslený výběr respondentek a respondentů, výběr témat a otázek pro rozhovory nebo interpretace shromážděných dat. Místo toho chybí dokonce i informace o počtu provedených rozhovorů, v práci je pouze zmínka, že kromě čtyř osob, na jejichž případech nichž je postavena empirická část práce, poskytly rozhovory také „osoby z okolí jednotlivých případů“ – vedoucí pracovníci dětského domova, vychovatelé, kamarádi, spolužáci, vedoucí kroužků, učitelé (s. 27) – a k tomu pak na závěr empirické části přidává, že využívá také informace „od dalších informátorů a jiných zdrojů“ (s. 50). Tento postup považuji za zcela nedostatečný popis realizovaného terénního výzkumu, protože kromě počtu chybí především také informace o způsobu výběru a jakým způsobem byla zajištěna jeho „objektivita“.

Podobné nedostatky vidím také při interpretaci rozhovorů, která se údajně soustřeďuje na „ověřené informace, jelikož představují reálné skutečnosti“ (s. 27). Přitom vychází z dichotomického pohledu charakterizovaného na jedné straně podle něj „fungujícím zázemím a systémem DD“, zatímco na druhé straně stojí „nefungující prostředí původní rodiny, která nedokázala zvládat své základní funkce“ (s. 51). Při formulaci této dichotomie ignoruje nejen kritiku české ústavní péče, podle níž dochází často ke zbytečnému odebírání dětí z jejich rodin, ale také to, že jím realizovaný výzkum mu neumožňuje posoudit, zda rodiny jím zkoumaných osob byly skutečně nefunkční (odebrání dětí se odehrálo před více než 10 lety, a autor podle výčtů v diplomce neprovedl ani jeden rozhovor s jejich rodinami). Navíc ve zrealizovaných zaznívají protikladné hlasy od osob, jejichž případy jsou analyzované jako případy 2 a 3; zejména v případě č. 3 označuje respondent odebrání z rodiny za výsledek pouze „drbů a keců“, zatímco kritizuje řadu aspektů života v dětském domově – autor se však přiklání k výpovědím ostatních a přijímá jako „fakt“, že rodina byla nefunkční (s. 39), aniž by však zdůvodnil svou interpretační volbu. Navíc v případech osob 2 a 3, věnovaným osobám kritickým k dětskému domovu, se práce vždy přiklání k výpovědím kritickým vůči těmto osobám, nikoliv k výpovědím těchto osob kritickým vůči dětskému domovu. Jeho hlavní argument navíc v obou případech postrádá sociálněvědní dimenzi, neboť se opírá o pochybný „charakter“ obou těchto osob, kterou podle práci dokáže nejpregnantněji vyjádřit ředitel DD: „AF byl flink!“ (s. 40) Autor práce se přiklání k pohledu autorit z dětského domova vždy, když protiřečí výpovědím bývalých „dětí“ z dětského domova. Mají-li tyto osoby po odchodu z dětského domova problémy, chyba je podle práce na jejich straně: „Tito lidé se…nedokázali plně vymanit z vytvořených vazeb v původním sociálním prostředí...“ (s. 53) Na tytéž výpovědi se však lze samozřejmě podívat i z druhé strany: dětský domov jim nedokázal vytvořit takové prostředí, aby jim umožnil plnohodnotný osobnostní rozvoj a připravil je na dospělý samostatný život. Pokud už práce hledá konkrétní zodpovědnost, nezvažuje vůbec to, že instituce dětského domova disponuje mnohem většími prostředky lidskými i finančními než děti, které do něj přichází. 

Při obhajobě práce by se měl podle mě autor zaměřit za prvé na vysvětlení a zdůvodnění výběru respondentek a respondentů, a za druhé na vysvětlení svých interpretačních strategií. V obou případech přitom považuji za klíčovou reflexi toho, jak mu zvolené strategie výběru a interpretace pomáhaly „objektivity“, o kterou podle vlastních slov usiloval.

									Petr Pabian