Posudek oponenta diplomové práce 
Lucie Pelikánová: Reflexe výchovy romských dětí v náhradní rodinné péči – Antropologická perspektiva výzkumu

Tématem práce je problematika výchovy romských dětí v náhradní rodinné péči v gádžovských českých rodinách. Klíčovým problémem, kterým se práce zabývá, je otázka, nakolik je chování romských dětí v „náhradních rodinách“ biologicky determinováno – ať už individuálně geneticky, nebo etnicky. Téma práce je výborně zvolené, teoreticky je práce také výborně založená a i vlastní výzkum byl realizován a interpretován s velkým přehledem o teoretických i praktických diskusích. Práce splňuje požadavky kladené na diplomové práce, proto ji doporučuji k obhajobě; ve většině aspektů je práce výborná, k některým aspektům však mám výhrady, proto práci navrhuji hodnotit výborně mínus. 

Dvě výhrady se týká metodologie práce. První, menší, se týká toho, že práce bohužel nečerpá z realizovaného zúčastněného pozorování. Druhá pak toho, že především v kapitole o identitě práce v některých místech nekriticky přijímá výpovědi rodičů o dětech jako skutečně vypovídající o těchto dětech – nejvýrazněji v případě Nikoly, o které práce přijímá výrok pana Coufala, že Nikola „svou identitu ‚racionálně přijala‘“ (s. 75). Domnívám se, že výpovědi rodičů o dětech (jakkoliv starých) nelze bez dalšího přijímat jako informaci o identitách těchto dětí (v tomto případě už se navíc věkově nejedná o děti).

Druhá, také důležitá, výhrada se týká teoretické stránky diskuse o etnické identitě dětí a lze ji ilustrovat také na výše citovaném příkladu Nikoly. Tentokrát chci v citované větě upozornit na přivlastňovací zájmeno, podle kterého Nikola „svou identitu“ už přijala, zatímco Dáša dosud nikoliv. Chybí mi však v práci diskuse o tom, zda a v jakém smyslu lze (ať už v případě Dáši nebo Nikoly nebo kohokoliv jiného) nějakou identitu považovat za „jejich“, jestliže se k ní (v určitou chvíli) nehlásí. Tuto otázku lze ilustrovat také na závěru šesté kapitoly o identitě, kde práce zmiňuje „etnickou identitu dítěte, s níž se často jedinec nemusí ztotožňovat“. Nepřestává snad být „jejich“ tím, že se s ní přestávají ztotožňovat? A pokud i nadále podle autorky zůstává „jejich“ identitou, na základě čeho? 

Velmi bych doporučil, aby se při obhajobě autorka věnovala právě této otázce, neboť otázka etnické identity (v jejích nejrůznějších aspektech) je podle mě jedním z klíčových témat celé práce.

									Petr Pabian