Posudek vedoucího bakalářské práce
Jindřich Antušek: Krize rodiny na přelomu 20. a 21. Století
Autor se v souladu se zadáním věnoval tématu z hlediska tří dominantních aspektů. První z nich se týká pojmu rodiny a jeho vývoje, především v poloze porovnání tradiční a moderní rodiny. Zvláštní pozornosti vystavuje druhou polovinu 20. století, kterou považuje za přelomovou. V závěru první kapitoly si klade otázku, zda rodina je či není neměnnou institucí. Druhá kapitola (velmi stručná) se orientuje na vztah rodiny a státu a zdůrazňuje paradox modernity a sociálního státu. Třetí, nosná část práce se opírá o prezentaci statistických dat o demografickém vývoji české společnosti v posledních letech, a to v oblasti manželství, rozvodovosti, rodičovství a plodnosti.
Autor (v prvních dvou kapitolách) souhlasí s tvrzením, že „instituce rodiny je v poslední době v krizi“, a že „na druhou stranu však stále existují jisté pilíře, které rodinu charakterizují napříč vývojovými tendencemi“. Upozorňuje na souvislost těchto jevů s proměnami sociální sounáležitosti ve společnosti vůbec a příklonem k individualizaci člověka, kterou chápe jako snahu o prohloubení nezávislosti jedince na institucích a dalších osobách. Poukazuje na to, že již od starověku a potom i později, se objevovaly myšlenky o nutnosti reformovat či dokonce nahradit instituci rodiny. Roli státu vidí jako ambivalentní. V zájmu hlubšího porozumění problému autor vyzdvihl přínos porovnání různých názorů a stanovisek a snažil se o polemiku s názory Kellerovými, Možného, de Singly a Sullerotové.
První kapitola je umně sestavena na základě využití názorů vybraných autorů, je záživná a ilustrativní. Cenné je shrnutí změn v rodině (faktorů a vlivů, které stojí v pozadí těchto změn). Snad chybí pokus o charakteristiku vlivu „životních“vzorů a mediálních modelů (ne)rodinného chování, zejména těch, které jsou prezentovány velice čteným bulvárním tiskem. Kapitola o rodině a státu jen úsporně naznačuje souvislosti obou institucí, a to na základě inspirace Kellerovými názory. Autor se mohl zmínit i poznatku Ivo Možného, že společenské změny spojované s rokem 1989 byly „vyvolány“ především tím, jak se sociálně vyvíjela rodina. Třetí kapitola se důsledně opírá o převzaté údaje demografických analýz vybraných ukazatelů, včetně jejich popisné verbalizace. Je ke škodě věci, že autor zůstal v této rovině a více nevyužil příležitosti se prostřednictvím uplatnění vlastní interpretace přiblížit „sociologickému espritu“ předchozích částí práce. Práce tak není úplně konzistentní, je jakoby složena ze dvou odlišných vidění téhož problému.
Přesto je možné konstatovat, že autor prokázal solidní předpoklady k tvorbě odborných studií i ke kritické práci s informačními zdroji a kultivovanému písemnému projevu.
Práci doporučuji k obhajobě a hodnotím ji stupněm „velmi dobře“ s výše uvedenou výhradou.

Hradec Králové, 25.8.2009						PhDr. Jaroslav Paulovič