Veronika Adámková: Sto let představ o ideální ženě. Česká normativní literatura od 40. let 19. století. Diplomová práce. Ústav historických věd Fakulty filosofické University Pardubice, Pardubice 2010. 113. s.

Posudek vedoucí diplomové práce

Mezi širokou škálu pramenů, kterých současná historiografie používá při zkoumání tzv. ženských dějin i gender history, patří prameny normativní. Jako první jich v českém prostředí úspěšně využila Alena Šimůnková v roce 1997. Na tomto typu pramenů je – kromě jiných - založena i diplomová práce Veroniky Adámkové, jejímž cílem bylo sledovat proměny norem ženského chování, tedy proměny ideálu feminity, od 40. let 19. do zhruba 30. let  20. století, a to již v sociálně strukturovaném jazykově českém prostředí.
Práce je rozdělena do šesti kapitol, v nichž autorka sleduje tyto normy v závislostech na životních cyklech života žen uvedeného období. V širším kontextu si všímá problematiky vzdělání či péče o zdraví a tělesnou krásu, postavení ženy v domácnosti a národním životě. Kapitoly mají vnitřní členění,. autorka se v jejich úvodu vždy věnuje obecným souvislostem zkoumaného dílčího problému. 
Diplomatka vyšla z korpusu celkem 25 publikací, což lze pro daný účel považovat za dostatečné. V úvodu uvedla v přehledu stav dosavadního bádání o zvoleném tématu a věnovala se analýze použitých pramenů. Chronologický postup od prací novějších ke starším není ale důsledný. Tato chronologická neuspořádanost, které si je autorka ostatně vědoma (viz s. 7), prochází, podobně (třebaže méně často) jako neuspořádanost tematická, celým spisem. 
Nelze popřít, že V.Adámková napsala originální práci, založenou na analýze pramenů, které – jak výše poznamenáno – zatím zvolna vstupují do zorného pole historiků 19. a 20. století. Někdy ale s množstvím informací zápolí, ne vždy se jí daří je adekvátně utřídit a interpretovat. Z tohoto důvodu se často jedná o výčet toho, co jednotlivé příručky doporučovaly či naopak zakazovaly, nikoli o potřebné zobecnění, které by umožnilo jednoznačně obsah norem ženského chování stanovit a jejich proměny v průběhu sledovaného období vysvětlit. Text tak budí dojem popisu obsahu jednotlivých ženských životních cyklů, případně o nadčasových zásad slušného chování, než obecně platných norem. Patrné je to hlavně ve 4. a 5. kapitole. Neplatí to ale absolutně, občas v práci nalezneme pasáže obsahující tvořivé interpretace. 
Faktografické omyly nejsou časté, buď vznikají špatným čtením textu, případně autorka chybně interpretuje závěry převzaté ze sekundární literatury (s. 17, 37). Již v úvodu jsou některé nepřesnosti či nedůslednosti (např. z žánru normativní literatury, která není nikde definována, vybočuje spis Augusta Forela, jehož jméno v úvodu autorka ostatně utajila). Ludmila Konečná neredigovala Ženský svět po celou dobu, kdy vycházel aj. Rozvod v Rakousku povoloval už zákon č. 51 z r. 1870, nikoli až zákonodárství 1. republiky; o tom, že „ve druhé polovině století [patrně 19.] panoval trend příslušníků vyšší sociální skupiny posílat své dcery na výchovu ke šlechtičnám“ lze úspěšně pochybovat – autorka ostatně toto své tvrzení nijak nedokládá. Ani v minulosti nepanovaly mezi sourozenci vždy „intenzivní“ vztahy (s. 26)-  ostatně to někdy nebylo ani možné. Rovněž citová pouta nehrála v rodině a manželství – alespoň ještě kolem poloviny19. stoleté – rozhodující roli. Zcela zmatené je tvrzení o sňatcích coby „občanské záležitosti“(s. 38).
Málo výstižný je název práce (není zde specifikováno, komu byla zkoumaná normativní literatura určena), navíc není v názvu precizována horní chronologická hranice práce. V textu jsou prohřešky proti citačnímu úzu: citáty převzaté ze sekundární literatury je třeba označit. V poznámkovém aparátu jsou i další pochybení, často odkazující poznámky chybí, občas se vyskytnou nejasné formulace (s. 22, 52, 55 aj.)
Stylistické neobratnosti se objevují průběžně. Pravopisných chyb není mnoho, přesto se vyskytují, a to převážně v interpunkci. Narazíme na špatné číslování kapitol (s. 36, 45). Nesmyslem ke rovněž řazení dobové odborné literatury (s. 111) chronologicky – práce H. Zapové je starší než studie S. Podlipské, v případě Durdíkova Karakteru zachycuje autorka až 4. vydání, zatímco první pochází z r. 1873, je tedy starší než většina děl, které autorka vypisuje před ním. 
Nelze pochybovat o tom, že práce V. Adámkové plní kritéria práce diplomové: je původní, založená na dosud nevytěžených pramenech, přináší řadu nových poznatků a může sloužit jako východisko dalšího bádání. Nicméně vzhledem k výše uvedeným nedostatkům ji hodnotím známkou (ještě) velmi dobře.

V Pardubicích, 10. května 2010

Prof. PhDr. Milena Lenderová,CSc.