Veronika Tardonová: Eliška Krásnohorská a Ženské listy (1873 – 1926). Bakalářská práce. Univerzita Pardubice, Fakulta filozofická, Pardubice 2009. 57 s. vč. obr. příl.

Posudek vedoucí bakalářské práce

Předložená bakalářská práce se zabývá osobností Elišky Krásnohorské a její činností v Ženských listech, periodiku vydávaném Ženským výrobním spolkem českým. 
Autorka vyšla především z literatury, která se k postavě Krásnohorské vztahuje (hlavně Vlašínová, 1987, a poněkud tendenční Dlouhán-Bulánek, 1981), dále z odborné literatury zaměřené na women´s history a z několika dalších titulů. Snad skutečně vše přečetla, třebaže některých novějších a velmi podnětných prací (Mocná, 1996; Pachmanová, 2008; Heczková, 2006, 2007) příliš nevyužila. V seznamu literatury pak úplně chybí monografie týkající se žen kolem Vojtěcha Náprstka (Irena Štepánová, Ludmila Sochorová, Milena Secká, Ženy rodiny Náprstkovy. Praha 2001), která by autorce práce nesporně pomoha mnohé objasnit, stejně jako sborník týkající se vzniku a vývoje Minervy (Helena Směřičková (ed.): První české dívčí gymnázium, 1890 - 1990. Sb. k 100. výročí založení. Praha 1990). 
Domnívám se, že k životu Elišky Krásnohorské nelze už nic nového objevit, proto je pochopitelné, že první kapitoly práce mohly být jen ryzí kompilací. Ony jsou však spíše parafrázováním jedné – nepříliš obsáhlé – práce (Bahenská, 2005). V první kapitole Historický a kulturní kontext (čeho?) je v podstatě jen nastíněna ženská otázka v monarchii druhé poloviny 19. století, aniž by byly hledány např. širší souvislosti aktivizace snah po odborném ženském vzdělání, vedoucí mj. ke vzniku dívčího státního pedagogia. Ve výčtu spolků chybí zmínka o Spolku svaté Ludmily - Ženský výrobní spolek český přitom vznikl jako reakce na něj. 
Vlastním přínosem spisu je 4. část, věnovaná Ženským listům. Ta je skutečně původní, autorka s časopisem pracovala, třebaže ne všechny ročníky jsou stejnoměrně vytěženy. Problematická je ovšem chronologická metoda, kterou zvolila: srovnávat podobu časopisu v jednotlivých dekádách není dobré východisko, kapitola je proto popisná, chronologická metoda neumožňuje dost dobře vytvoření zobecňujícího závěru. Slabé zakotvení v uváděné literatuře pak vede k nepochopení některých článků E. Krásnohorské – kdyby autorka pořádně přečetla studii D. Mocné, napadlo by ji, že povídka Loupež (s. 30) je parodií na sladkobolné romány německé provenience, které české čtenářky rády hltaly… A zřejmě by se také zamyslela nad Krásnohorské Svéhavičkou, kterou spisovatelka vlastně popřela svůj boj s pokleslým žánrem.
Práce jeví stopy chvatu, s kterým její konečná verze vznikala, obsahuje pravopisné chyby (především s interpunkcí autorka bojuje), stylistická klišé (s. 1: „skvělá“ a „úchvatná“ EK, s. 33: „nemůže oslavit nástup osmdesátých let lépe…“ – proč bylo nutno nástup 80. let oslavovat? aj.). Chybí biografické poznámky ke jménům osob, které se v textu objevují – taková Maryša Radoňová-Šárecká by si aspoň drobnou vysvětlující poznámku zasloužila. Atd.
Práci doporučuji k obhajobě a hodnotím známkou (ještě) velmi dobře.

V Hradci Králové, 13. května 2009

Prof. PhDr. Milena Lenderová, CSc.