Adriana SEIFERTOVÁ, Komparace femininního a maskulinního žurnalistického pohledu v časopise Eva, Diplomová práce, Ústav historických věd Fakulty filozofické Univerzity Pardubice, Pardubice 2025.

Autorka předkládá k obhajobě rozsáhlou stať, reflektující obsahovou náplň šestnácti let existence prvorepublikového ženského časopisu Eva. Adriana Seifertová předesílá jako hlavním cíl práce komparaci femininního a maskulinního žurnalistického přístupu, a to jak z hlediska jejich diference tematické, stylistické, tak i diskursivní. 
Výběr použité sekundární literatury se omezil na syntézy a monografie orientované na témata dějin žen, reflexe utváření masových médií a obecných politických i kulturních dějin, což osobně považuji za největší slabinu práce. Autorka rezignovala na možnost studovat své téma v komparaci se závěry podobných analýz, zaměřených na mediální reflexe femininity a maskulinity, ať už v prvorepublikových, či dřívějších i pozdějších médiích, jejichž zpracování se nabízí nejen v podobě časopiseckých studií, ale zejména daly vzniknout řadě diplomových prací. Díky tomu nejsou výsledky analýzy kontextualizovány v rámci již existujících závěrů a přinášejí poznatky jež jsou výsledkem dílčí analýzy, méně již komplexní interpretačním vyhodnocením sledovaného tématu. 
Tím není řečeno, že by práce nepřinášela nové poznatky a nebyla přínosem pro rozšíření poznání sledované problematiky. Posun poznání se však týká spíše rozšíření věcných informací o spektru témat sledovaných v časopise Eva a jejich stylizaci, než pochopení toho, jakým způsobem se časopis odlišoval od podobných dobových periodik a pochopení jeho role z hlediska kontinuity utváření mediálních reprezentací femininity jak v době chronologicky předchozí, tak i následné. 
	Pozitivem práce je její formální zpracování, byť i zde by bylo možno vznést drobné výhrady, zejména k formálně atypickému způsobu používání citačního indexu v textu, či občasné stylistické repetitivnosti textu díky užívání opakujících se tvrzení v rámci jednotlivých kapitol. Nicméně stať je logicky členěna do jednotlivých celků, jež na sebe navzájem koherentně navazují a vystihují podstatným způsobem obsahovou náplň a spektrum témat, jež byly spojeny s utvářením reprezentace femininity v analyzovaném periodiku. 
Osobně se domnívám, že autorka mohla přistoupit mimo kvalitativní analýzy i ke kvantitativnímu shrnutí problému, jímž by dokázala demonstrovat, do jaké míry redakce časopisu využívala ženské či mužské autorky a autory. Z práce jejich vzájemný poměr nelze odtušit a díky snaze postihnout v každé kapitole rozdíly mezi ženským a mužským (organický a osobní vs. technicistní a objektivní) přístupem k psaní tematicky stejně orientovaných článků to působí dojmem, že byl jejich vzájemný poměr takřka paritní. Skutečně tomu tak bylo?
Výhrady lze mít k jednotlivým věcným tvrzením autorky, jež se opírají buď o nekritické přejímání názorů ze sekundární literatury, nebo po mém soudu nedostatečně kriticky reflektují závěry dílčích analýz časopiseckých článku. K prvnímu typu výtek lze připojit např. tvrzení, že v „roce 1945 nastal zlom, když se Československo znovu ocitlo pod vlivem totalitního režimu, což mělo zásadní důsledky pro ženské hnutí a kulturu obecně.“ Autorka zde o tři roky předběhla únorový převrat roku 1948.  Podivně je kontextualizováno tvrzení, dle nějž „Výtvarné umění bylo rovněž významné pro utváření národní identity. Umělci jako Josef Čapek a Toyen experimentovali s novými styly a technikami, zatímco na výstavách a v galeriích se začaly objevovat moderní směry, které reflektovaly evropské umělecké trendy.“ Modernistické a často avantgardní umělecké směry v meziválečném období programově rezignovaly na snahu podílet se utváření národní identity a věnovaly se hledání nových, originálních uměleckých forem, jež neměly s nacionalistou nic společného. Autorka danou frázi (národní vědomí/národní identita) používá v nadměrné míře, a to i u popisování jevů, jež se cíleně orientovaly na snahu o subverzi nacionálních stereotypů, jako byl zpočátku silně levicově, zejména však vůči národním tradicím až anarchisticky orientovaný tramping („S tím, jak se trampování stávalo populárním, přispělo k rozvoji národního vědomí a vztahu k přírodě). 
Pokud autorka definuje umělecký život první republiky jako dobu, kdy „vznikaly nové národní symboly, tradice a hodnoty, které měly posílit pocit sounáležitosti. Umělci, spisovatelé a intelektuálové hráli klíčovou roli v tomto procesu, jelikož jejich díla často představovala a propagovala národní ideály“, zjevně zcela nepochopila komplexnost uměleckého dění prvorepublikové společnosti. Snaha podpořit a utvořit národní identitu se dá asociovat s některými konzervativními proudy první poloviny 20. let, a pak reakcí na politickou destabilizaci republiky ve druhé polovině 30. let, rozhodně však byli mnozí umělci mnohem radikálnější a jejich díla byla v přímém rozporu se snahou reprezentovat národní ideály. První kapitola práce je ve svém jádru zvláštní oslavou 1. republiky, nekritickou reflexí daného státního útvaru, a má charakter apoteóz, jež byly obvyklé pro 90. léta 20. století. 
Podobně si dovolím nesouhlasit s tvrzením autorky, že ženy byly na přelomu 19. a 20. století víceméně pasivními pozorovatelkami umění (s. 38). Druhá polovina 19. století byla prodchnuta významnými ženskými osobnostmi, jež daly vzniknout základům liberálně orientovaného feminismu, a došly společenského uznání především díky své umělecké tvorbě. Nemyslím si také, že by bylo validním tvrzením, že „již v prvních měsících okupace se ženy staly klíčovou součástí domácnosti, pracovního života i odbojového hnutí, tím se jejich role ve společnosti začala výrazně proměňovat. S nástupem války a mobilizací mužů na frontu bylo třeba zaplnit jejich pracovní místa.“ Jakou mobilizaci na frontu má v případě protektorátu autorka na mysli? A skutečně lze hovořit o tom, že by ženy byly klíčovou součástí odboje? 
Výtky, které uvádím, se týkají zejména interpretačního rámce, okamžiků, kdy se autorka snaží sledované jevy zařadit do kontextu stávajících poznatků o daném období a sledované problematice. Zde práce občas trpí absencí širších historických vědomostí autorky. 
Mnohem jistější jsou výsledky práce v menším sledovaném měřítku, tedy při rekapitulaci obsahové i kvalitativní analýzy pramenného textu. Díky tomu, že dané pasáže tvoří klíčovou a nepochybně i značně rozsáhlou část práce, lze stať chápat i jako přínosnou a lze ji doporučit k obhajobě. Přesto si dovolím polemizovat s některými závěry, jež autorka svou prací přináší. Ty si dovolím rekapitulovat v podobě níže uvedených otázek k diskuzi u obhajoby. Práci tedy doporučuji k obhajobě, z výše uvedených důvodů navrhuji hodnocení C, tedy velmi dobře.
1)	Autorka opakovaně tvrdí, že články formulují nové pojetí femininity, v jehož rámci je žena samostatnější, vzdělanější, kultivovanější. Ze zvolených úryvků však často vyplývá (a autorka to ostatně sama opakovaně přiznává), že žena byla i v rámci daného periodika asociována s rolí hospodyně, matky a pečující partnerky, což je takřka archaická podoba femininity. V čem tedy spočívala ona modernita? V množství přístrojů, které měla žena ovládnout, aby její péče o domácnost byla ještě efektivnější? Nebo je měla používat proto, aby dostála ideálu vyšších vrstev středostavovské společnosti, jež byly dříve charakteristické pouze pro movitější část daných společenských vrstev (díky zaměstnávání služebného personálu)?  V čem je role ministryně domácnosti nová? 
2)	V návaznosti na předchozí otázku se také táži, zda uvedený koncept moderní ženy – tedy takové, která je půvabná, vzdělaná, sportovně založená, zcestovalá a potenciálně i samostatně pracující a přesto je skvělou hospodyní – není bodem zrodu moderní pasti femininity, kdy žena musí zvládat nejen domácnost, ale i pracovní úkony a zda tedy tento koncept ženství nelze vřadit již do sledované doby a ne do doby socialismu, jak vyplývá z prací Denisy Nečasové. 
Daný fakt vyplývá např. z citace Jesenské (s. 45), dle nějž moderní žena musí umět vydělávat i zvládat domácnost. (Emancipace a osamostatnění ženy přineslo s sebou i její upoutání a svoboda na jedné straně podmiňuje nesvobodu na straně druhé. Na štěstí je dnes domácnost vypravena tak, že každé ženě lehce možno vydělávati si peníze a současně říditi a spravovati svoji domácnost. Mechanisace domácnosti je v malém totéž jako mechanisace tovární výroby.)
3)	Autorka si nikde neklade otázku po charakteristice skupiny recipientek časopisu. Komu byly vlastně sledované texty určeny? Jaká část společnost mohla navazovat na tendence ztotožňující moderní femininitu s automobilismem, hraním tenisu a cestováním do Švýcarska? Není charakteristickým důsledkem utváření čtenářské obce vznik tzv. Evina závodu, tedy prodejen specializujících se na materiál k domácím pracím, zejména pletené, háčkování a šití? To je obraz moderní ženy a čtenářské obce časopisu?   
4)	Byl skutečně časopis Eva jakkoli inovativní z hlediska reflexe a utváření femininity? Když zvážíme, že i v samotném časopise byly zveřejněny kritické reakce v podobě konstatování: „Když jsem prohlížela Evu, je mi líto, že tak krásný časopis věnuje tolik zbytečného místa módě.“, či reakce režiséra Jiřího Frejky „Myslím, že by se dalo více pronikavě rozebrat některé otázky moderní ženy.“?
5)	Autorka časopis chápe jako odraz dobové reality z hlediska pronikání zásadních společenských a politických témat. Zvláštní je v tomto smyslu minimální prostor, jenž je věnován ekonomické krizi, jež ovlivnila život ve 30. letech. Jako kdyby časopis existoval v komfortním bezčasí bez zvyšující se nezaměstnanosti a ekonomické nouze domácností. Až konec 30. let přinesl změnu díky vlivu odlišného typu ideologie rodiny a roli žen v rámci nacistického konceptu femininity. Skutečně lze tedy časopis chápat jako reflexi reálných problému žen, nebo lze hovořit o simulakru ženství a světa odpojeného od reality, v němž je zásadnější to, zda mají herečky správné šaty, odpovídající pařížské módě, než pojmenování objektivně se zhoršující situace žen v důsledku ekonomické krize a rostoucí nezaměstnanosti, jež jako první dopadla právě na ženy?
6)	Závěrem lze konstatovat, že osobně lituji autorčiny rezignace na možnost zajímavě koncepčně navázat na zahraniční práce a diferencovat mezi pojmy „nová žena“ a „moderní žena“. Dovolím si vznést otázku, zda časopis Eva přispěl k utváření podob „nové femininity“, nebo díky formování konceptu „moderní ženy“ jen ženy pomyslně ponechal v historicky již dotvořené situaci – hospodyněk, matek a pečovatelek o děti, jež sice žijí v domácnostech s moderními pračkami a domácími stroji, ale jejichž role je stále podmíněna identickými stereotypy biologické role žen, matek a hospodyň, tedy kontinuitou role, jíž převzaly již ve středověku.   

                  Tvarožná Lhota, 13. 8. 2025                                                                              Vladan Hanulík