Lucie MIKLOVIČOVÁ, Edice vybraných kuchařských receptů Filipiny Schlikové z let 1790-1843, Bakalářská práce, Univerzita Pardubice, Pardubice 2009. (63 stran + 5 stran příloh)

Lucie Miklovičová se ve své práci „Edice vybraných kuchařských receptů Filipiny Schlikové z let 1790-1843“ pokusila nabídnout pohled do dějin stravování v 19. století, nejde tedy o edici pramenů kulinářské povahy, jak bychom se mohli domnívat z názvu – kolegyně Miklovičová uvádí v práci pouze edici vybraných 12 receptů z celkového rozsahu 745 receptů, které nabízí knihy kuchařských receptů Filipiny Schlikové. Přesto je převážná většina práce založena na analýze kuchařských i jiných receptů výše zmíněné šlechtičny, kterou jsou Lucii Miklovičové hlavním, ovšem také jediným pramenem.
Práce je členěna mimo úvodu a stručného závěru do 7 kapitol. Část z nich má syntetickou povahu, autorka zde rekapituluje dosavadní poznatky k dějinám stravování a jídla z pera domácích odborníků, respektive dostupné překladové literatury.
V těchto pasážích autorka představuje aspekty spojené s jídlem a dějinami konzumace od středověku do 19. století, aby se následně zaměřila na to, jaké faktory ovlivňovaly proměnu stolovacích návyků, skladbu konzumované potravy a úpravu samotných pokrmů – tedy kulinářský aspekt zkoumané problematiky. Následně kolegyně Miklovičová rekapituluje stručně historický vývoj sestavování a užívání kuchařských kompendií s důrazem na kuchařské knihy české provenience 19. století.
Následuje část práce sestavená na základě zvoleného pramene, tedy kuchařských knih Marie Filipíny hraběnky Schlikové, rozené Nostiz-Rieneck. Zde se kolegyně věnuje zejména analýze dochovaných receptů z hlediska jejich strukturování dle použitých surovin a způsob úpravy jednotlivých chodů. Následuje stručná edice vybraných receptů a závěrem již kolegyně shrnuje závěry dosažené vlastní analýzou pramene a snaží se je uvést do kontextu s poznatky soudobé odborné literatury.
Z formálního hlediska práce jednoznačně splňuje požadavky kladené na kvalifikační práci, autorka se dopouští pouze nahodilých prohřešků proti obvyklému úzu a také z hlediska stylistického je práce více než přijatelná. Zde jen připomínka k edici receptů – ta by měla být spíše součástí příloh, než integrální části stati.
Jako problematická se naopak do jisté míry jeví obsahová stránka práce. Kolegyně sice prokazuje schopnosti utvářet na základě studia odborné literatury logicky strukturovaný text, ne však již příliš schopnost využívat komparace dostupných textů k vyvození nezávislých závěrů. 
Setkáváme se tak s převzatým konstatováním, že šlechtická problematika v dějinách 19. století je dosud stále v české historiografii opomíjená (s. 2) – to možná platilo před deseti lety, výzkum dějin šlechty v 19. století však dnes již jednoznačně nestojí na okraji zájmů českých historiků. 
S podobnými obsahovými nepřesnostmi se setkáváme i dále, kolegyně například na straně 12 konstatuje, že se oproti středověku, kdy byla cílem hostitelské tabule okázalost, vyvíjí v 19. století nový, úspornější způsob podávání jídel. Rozvíjí se (v průběhu 19. století!) estetická hodnota jídla a kultura stolování a s ním spojené způsoby slušného chování u tabule. Z dané pasáže vyplývá, že kolegyně pominula celý složitě strukturovaný vývoj stolování a konzumace pokrmů v raném novověku (viz např. dílo Norberta Eliase).
Podobně i konstatování, že se v 2. polovině 19. století šlechta oddávala obžerství a z toho plynuly potíže s obezitou (s. 16), bychom mohli možná najít v básnickém díle Petra Bezruče, nikoli však již v odborné literatuře analyzující životní styl aristokracie této doby.
	I v analytické části práce lze s kolegyní v jejích závěrech polemizovat. Tvrzení, že všednodenní tabule sestávala běžně ze 4 předkrmů, 3 hlavních jídel, 4 desertů a 1 pečeně (s. 36) by možná bylo třeba revidovat s ohledem na to, zda se nejedná o recept spojený s významnou událostí, která se odehrála ve všední den, v opačném případě by patrně majetek Schliků v brzké době nestačil pokrýt náklady spojené s tímto způsobem stravování.  
	V této souvislosti by také stálo za zváženou, zda skutečně majetek Schliků, respektive jejich dominikálu, byl hodnocen pouze na 53.000 zlatých, přičemž roční příjmy z daného majetku měly činit 42.362 zlatých (s. 27-28) – v takovém případě by Schlikové museli být geniálními hospodáři, schopnými zhodnotit svůj majetek meziročně takřka o 100 procent. 
	V podobném duchu pak můžeme polemizovat i se závěry celé práce. Autorka uvádí, že na základě analýzy proměny skladby receptů v průběhu první poloviny 19. století lze konstatovat, že poklesla spotřeba masa (s. 57). Bylo tomu skutečně tak? Lze na základě osobních preferencí, které vedly ke sběru receptů hovořit o proměně skladby podávaných chodů? Nelze se domnívat, že k přípravě masa mohly být užívány i starší, již dříve shromážděné prameny?
	Podobně i tvrzení, že výskyt dvou snídaňových receptů lze považovat za důkaz průniku a etablování praxe konzumace snídaní v rámci šlechtického životního stylu v 19. století, lze zpochybnit poukazem na poměr zastoupení snídaňových receptů k ostatním, tedy 2 ku přibližně 743 receptům.
	Jako čistě hypotetickou pak považuji snahu autorky prokázat vzájemné ovlivnění a prostupování šlechtického kulinářství v měšťanské (s. 58) – skutečně Marie Dobromila Rettigová uváděla ve své knize recepty z lanýžů, ústřic a šneků? Kolegyně neuvádí žádný konkrétnější rozbor měšťanských kuchařek, je tedy otázkou, jak mohla dojít k takovým závěrům.	
Výše uvedené výtky jsou ovšem spíše otázkami pro diskuzi, než definitivním výčtem chyb předkládané práce. Problematika zvolená kolegyní Miklovičovou v předkládané práci je totiž prozkoumána v rámci české i světové historiografie pouze torzovitě. Daná práce tedy může být považována za příslib podrobnějšího probádání daného tématu a rozšíření dosavadních poznatků k dějinám stolování a jídla.
	Pro bakalářskou práci vymezená pramenná základna jednoznačně postačuje. Pro další bádání, které můžeme s nadějemi očekávat, lze však jednoznačně doporučit prohloubení spektra sledovaných pramenů o knihy kuchyňských účtů, přímou komparaci šlechtických kuchařských knih s měšťanskými a v neposlední řadě také prohloubení sledované problematiky o medicínský aspekt – z hlediska sledování diskursu teoretických statí věnovaných funkci a správnému způsobu stravování. 
	Na bakalářské práci kolegyně Lucie Miklovičové je nejcennější zvolené téma, schopnost pracovat s archivními prameny a polemické otázky, které z daného textu jednoznačně vyplývají, což nepovažuji v případě bakalářských prací za samozřejmost. Z tohoto důvodu doporučuji bakalářskou práci k obájení a hodnotím ji jako výbornou.
V Pardubicích 11. 5. 2009                                                                       Vladan Hanulík