Ilona DRAHORÁDOVÁ, Černé duše: historická antropologie dětství z pohledu disciplinárních pramenů – školských knih hanby a cti, bakalářská práce, Ústav historických věd Fakulty filozofické Univerzity Pardubice, Pardubice 2017. 

Práce Ilony Drahorádové představuje první historiografickou sondu do dosud opomíjených pramenných zdrojů, jimiž jsou školní knihy hanby a cti. Autorka soustředila svou pozornost na archiválie provenienčně pocházející z oblasti východních Čech, chronologicky pak analýza zahrnuje období dlouhého 19. století, respektive, vzhledem k heuristickým zdrojům, dobu mezi lety 1810-1889.
Metodologicky se autorka zaštítila především poznatky o fungování disciplinárních technik v pojetí Michela Foucaulta, jež ovšem rozvíjí na pozadí obeznámenosti s recentními výzkumy soudobých historiček a historiků (Lenderová, Rýdl, Halířová). Autorka zvolila při utváření textu zajímavou možnost konfrontace pramenné analýzy dochovaných archiválií s některými díly dobové pedagogické literatury. Z tohoto důvodu je obsah práce členěn netradičně. Po bezprostředním úvodu autorka představuje čtenářům prostřednictvím obsáhlé pramenné kritiky podstatu archivních zdrojů, s nimiž pracovala, včetně obsahové analýzy, soustřeďující se především na knihy hanby. Po zajímavém úvodu pak čtenáře nečekaně staví v dalších kapitolách do pozice recipienta převzatých poznatků o vývoji školství a již zmíněných disciplinárních technik, aby se k samotné problematice pramenné analýzy navrátila až v kapitole č. 4. Jako vedoucí práce přiznávám, že jsem na vážkách, zda takto pojatou návaznost jednotlivých kapitol lze považovat za negativum práce, a to z důvodů přerušení návaznosti jednotlivých částí, nebo ji naopak chápat jako pozitivum pro usnadnění srozumitelnosti problematiky reflektované v kapitolách č. 4 a 5, což již ponechám na úvaze zkušební komisi.
Práci lze nejvíce vytknout příliš strohý výběr spektra pedagogické literatury, na jejichž dílech autorka dokládá vztah k možnostem výchovy a disciplinace žactva v 19. století. To by se skutečně nenašlo více autorit (mimo využitá díla Herana a Gabriela), které se k dané otázce vyjadřovaly? Naopak s povděkem kvituji snahu komparovat pedagogický diskurz s reálnou školní praxí, které se autorka věnuje při vypočítávání postihů žactva, doloženého v černých knihách v páté kapitole. 
Ilona Drahorádová v předložené práci jednoznačně prokázala schopnost skloubit dostupné historiografické poznatky se samostatnou pramennou analýzou. Přesto se však nabízí některé otázky, které v práci mohly ještě dále prohloubit poznání sledované problematiky. Autorka se například nesnaží vzájemně komparovat knihy hanby a cti z hlediska perzekvovaného a naopak vyzdvihovaného jednání. Lze např. v pramenech doložit, zda bylo žactvo chváleno a vyznamenáváno za skutky, jež tvořily opak negativních jevů, které byly trestány (dodržování desatera/nedodržování desatera; šlo při pochvalách spíše o vyzdvihování prospěchu, nebo i mravních kvalit žactva – jakých)? Také pregnantnější formulace závěru by jednoznačně přispěla ke kvalitě práce, autorka se zde víceméně omezuje na konstatování, že jí zjištěné informace odpovídají dosavadním poznatkům.  
Vyzdvihnout lze naopak stylistické schopnosti autorky, díky nimž je celý text jasně srozumitelný a informačně pregnantní, práci proto doporučuji k obhajobě a navrhuji ji hodnotit jako výbornou. 	 

V Pardubicích 4. 8. 2017                                                                  Vladan Hanulík