Kovaříková, Julie: Reprezentace nekonvenčních léčebných praktik na stranách časopisu
Český Kneipp na pozadí rozvoje alternativní medicíny v českých zemích
na přelomu 19. a 20. století. Bakalářská práce. Ústav historických věd Fakulty filozofické, Univerzita Pardubice. Pardubice 2015.

Posudek oponentky

Julie Kovaříková si za téma své bakalářské práce zvolila „nekonvenční léčebné praktiky“, konkrétně především tzv. vodoléčbu, a jejich reprezentace v časopise Český Kneipp, v období přelomu 19. a 20. století. Cílem práce je dle autorky „přiblížit se smyslu a funkci periodika Český Kneipp“ (s. 1) a to prostřednictvím obsahové analýzy tohoto časopisu, vydávaného nepřetržitě mezi léty 1893 a 1905.
Obě první kapitoly, jejichž cílem je nastínit širší kontext zkoumané problematiky, jsou v zásadě dobře a logicky strukturovány. V kapitole první autorka tematizuje nejprve obecně tzv. alternativní medicínu, následně přechází ke konkrétnějšímu seznámení s vodoléčbou, coby svébytnou léčebnou metodou, a nakonec představuje osobnost Sebastiana Kneippa, jehož aktivity byly zásadní pro analyzovaný časopis, jež nesl jeho jméno. Větší pozornost by v rámci této kapitoly určitě mohla být věnována vztahu tzv. alternativní či nekonvenční medicíny a tzv. tradiční či konvenční (autorka používá spíše pojem ortodoxní) medicíny (více viz níže). Druhá kapitola seznamuje s vývojem samotného časopisu Český Kneipp, především s jeho organizačním pozadím, personálním obsazením a také se vztahem ke stejnojmenné společnosti Český Kneipp. I v této kapitole je udržena linie výkladu, autorka se neuchyluje ke zbytečným detailům či nepodstatným odbočkám (výjimkou je kapitola věnovaná osobnostem formujícím časopis a jejich činnosti, kde se kolegyně Kovaříková pouští do obšírné analýzy jejich článků). Stejně jako v kapitole předchozí, a také v následujících pasážích, je i zde nutno ocenit množství vysvětlujících poznámek, které případným nezasvěceným čtenářům/čtenářkám umožňují lepší orientaci v množství jmen, nemocí či léčebných metod. Pozor by si však autorka měla dát na užívání současných lékařských publikací k výkladu pojmů z literatury přelomu 19. a 20. století, protože představy o podstatě řady nemocí či způsobu jejich léčby prošly nezřídka zásadní proměnou (patrné je to např. u zmíněné hysterie, viz s. 30).
	Zásadní část předkládané práce představuje třetí kapitola, seznamující s výsledky obsahové analýzy zkoumaného periodika. Autorka se bohužel nevyhnula častému nešvaru bakalářských prací a zcela opomněla věnovat alespoň stručnou podkapitolu tématu metodologie. Postup její především kvantitativně orientované obsahové analýzy tak lze částečně pouze tušit, částečně s ním seznamuje při odhalování zjištěných závěrů (výjimkou je popis výběru vzorku, tj. popis analyzovaných pramenů, který je obsažen již v úvodu).
Kolegyně Kovaříková si pro svou analýzu zvolila dva stěžejní ukazatele – typ otištěných příspěvků a jejich autorství a otázkou je, zda to byla volba úplně šťastná. Autorce se bezpochyby podařilo zmapovat vývoj časopisu prostřednictvím jeho obsahu, stejně tak se jí podařilo, minimálně z větší části, představit i jeho cíle a funkci v rámci skupiny sympatizantů, kteří se podíleli na jeho vydávání. O komplexní zachycení reprezentací nekonvenčních léčebných praktik, které by se jako jeden z cílů práce nabízelo vzhledem k jejímu názvu, již ale téměř nemůže být řeč. Kategorie, které si autorka stanovila pro svou analýzu, a které se tedy rozhodla v daném periodiku podrobněji sledovat, neumožňují odpovědět na obecnější otázky, které by mohly více přiblížit diskurz nekonvenční medicíny.Nutno ale říci, že autorka si tyto otázky neklade a zaměřuje se spíš na proměny institucionální než diskurzivní roviny časopisu, tudíž není na místě vytýkat jí absenci příslušných odpovědí. Pokud tedy odhlédneme od nekorespondujícího názvu, nelze toto nejspíš vnímat jako zásadní chybu. Přesto je nutné upozornit na to, že obraz vodoléčby jako jedné z forem tzv. alternativních medicínských praktik, tak jak je konstruován autorkou prostřednictvím analýzy časopisu Český Kneipp, působí velmi statickým dojmem. Otázkou pro kolegyni Kovaříkovou tedy je, zda opravdu sympatizanty vodoléčby v českém prostředí přelomu 19. a 20. století můžeme vnímat jako určitý monolit, který za svou existenci neprošel prakticky žádným ideovým vývojem a ve své činnosti pouze navazoval na dílo S. Kneippa?
	Druhou otázkou, kterou bych ráda směřovala na autorku, je, jaký byl podle ní zmíněný vztah mezi tzv. alternativní medicínou (zde reprezentovanou především vodoléčbou) a tzv. tradiční či ortodoxní medicínou? Některé části práce vzbuzují dojem, že autorka předpokládá mezi oběma formami zcela protikladný a konkurenční vztah, který také sama konstruuje a upevňuje. Několikrát se lze setkat s hodnocením obou forem medicíny v protikladech odbornost x neodbornost (např. představa, že lékaři používají na rozdíl od „laiků“ odborné termíny nebo, že odborný článek vzniká zákonitě déle než článek psaný „laikem“, viz s. 54), či autoritativní x neautoritativní přístup k pacientům (např. velmi diskutabilní představu, že u článku o alternativní medicíně „užití slova „rádce“ můžeme chápat jako demonstraci jisté volnosti daného diskursu, v němž náležela svoboda finálního rozhodnutí každému čtenáři“, viz s. 27). Na druhou stranu jiné pasáže ukazují, že se oba přístupy k léčbě často prolínaly a hranice mezi nimi se rozvolňovaly (např. nový redaktor Wieser dle autorky časopis posunul na vyšší úroveň po stránce odbornosti, když přidal kazuisticky zaměřené články, což odpovídalo dobovým odborným lékařským časopisům s. 58).
Před závěrečným shrnutím bych se ještě ráda zmínila o otázce, kterou kolegyně Kovaříková klade v závěru své práce, tedy „proč tvůrci i příznivci alternativních léčebných systémů věřili v moc přírody?“ (s. 62). Bezpochyby se autorce podařilo nadnést velmi zajímavou otázku a nanejvýš zajímavé je také její úsilí zaměřit se při hledání odpovědí na další vědní obory a přístupy (především fenomenologie, viz s. 62) a využít tak interdisciplinární přístup k danému tématu. K zodpovězení této otázky by však, dle mého soudu, bylo nutné nadnést ji již v úvodu práce a přizpůsobit jí také provedenou analýzu. Takto naznačené odpovědi bohužel zůstávají sice zajímavou,ale přesto nepodloženou autorčinou úvahou.
Přes výše zmíněné výtky, posuzované dílo vnímám jako práci po formální i obsahové stránce vyhovující nárokům kladeným na kvalifikační práce. Z jazykového hlediska ji považuji za kvalitní, téměř bez gramatických chyb či překlepů (za nikoliv zásadní chybu lze označit snad to, že autorka v práci volně přechází z první osoby jednotného čísla do první osoby množného čísla). Množství sekundární literatury je přiměřené, ne všechny tituly lze považovat za relevantní, ovšem kvitovat lze, že autorka čerpala informace také ze zahraniční literatury. Z těchto důvodů bakalářskou práci Julie Kovaříkové doporučuji k obhajobě a navrhuji ji hodnotit známkou velmi dobře.   

V Benátkách nad Jizerou 16. ledna 2016			 Veronika Lacinová Najmanová