Posudek oponenta bakalářské práce 
Monika Bubeníková: Genderová problematika v sociologii sportu

Téma práce je možné označit za (široce pojatou) sociologii genderu ve sportu; vlastní empirické šetření autorky se věnuje analýze mediální prezentace žen ve sportu. Po krátkém úvodu následuje základní kapitola věnovaná „sociologickému pohledu“ na sport a gender a na gender ve sportu. Třetí kapitola nabízí historický přehled participace žen ve sportu, se zvláštním zřetelem na účast žen na olympiádách. Ve čtvrté kapitole přechází práce do současnosti a věnuje se nejdříve (kap. 4.1) překážkám participace žen ve sportu – zmiňuje postupně islám a nedostatek ekonomických zdrojů (tato dvě témata spolu překvapivě tvoří podkapitolu nazvanou „kulturní překážky“), rasismus („rasové a etnické překážky“) a homofobii („homofobie a seniorství“ – to však není vůbec analyzováno jako překážka): „překážky“ jsou tedy velmi nesystematicky vybrány a především nesystematicky uspořádány. Kapitola 4.2 se věnuje tématu nejbližšímu následnému empirickému šetření – prezentaci ženského sportu v médiích; namísto přechodu k vlastnímu výzkumu však po ní následuje sice důležitá, ale opět ne zcela vhodně zařazená kapitola o zastoupení žen ve vedoucích rolích ve sportovních organizacích. Celkově je teoretická část práce velmi dobrá, ale příliš široce založená – pokrývá vše od antického Řecka přes ženy v počátcích Sokola až po usnesení evropského parlamentu o nutnosti vyváženosti podílu mužů a žen v rozhodovacích procesech ve všech oblastech a na všech úrovních (s. 33); tato šířka záběru je přitom v práci bohužel na úkor hloubky sociologické analýzy.

Vlastní empirické šetření bylo provedenou metodou kvantitativní obsahové analýzy sportovního zpravodajství tří českých deníků – MF DNES, Právo a Sport. Nedostatky teoretické části zmíněné výše se promítají i zde: z textu práce není jasná návaznost mezi teoretickou částí a východisky nebo závěry empirického výzkumu. Jinak řečeno, teorie obsažená v první části práce nebyla využita při formulaci výzkumných otázek – výzkumná otázka je tak vlastně pouze jedna: nakolik jsou ve zpravodajství zastoupeny ženy? Poznatky shrnuté v teoretické části nebyly využity ani při interpretaci výsledků, která se navíc ani nedrží vytyčené kvantitativní metodologie – interpretativní kapitolka „5.4. Komentář k výzkumu“ (s. 43-44) obsahuje zejména postřehy, že se články soustředily na medailist(k)y a na sportovní partnerské dvojice: tyto postřehy jsou sice asi trefné („Více než o sportovní výsledky se média zajímala o soukromý život…“, s. 43), ale bohužel zcela nepodložené provedenou kvantitativní analýzou. A v závěru pak přeci jen trochu přehání, když píše, že „prostor věnovaný ženám ve sportovním zpravodajství je opravdu velice mizivý“, což podle mě neodpovídá úplně její vlastní analýze, podle které je ženám nejčastěji věnováno 20-25% zpravodajského prostoru.

Na základě výše zmíněných předností práce i jejích slabších stránek ji doporučuji k obhajobě a navrhuji hodnocení velmi dobře.

									Petr Pabian