Barbora Palmieri, Vývoj sociální a zdravotní péče v Přelouči v dlouhém 19. století. Bakalářká práce, Ústav historických věd Fakulty filozofické Univerzity Pardubice, Pardubice 2016. (65 stran)

Bakalářská práce Barbory Palmieri reflektuje vývoj zdravotní a sociální péče v Přelouči v průběhu dlouhého 19. století, respektive ji sledovat měla, ve skutečnosti se mimo stručného přehledu obsazení pozice městského ranlékaře v Přelouči soustředí pouze na období 1860-1914, čemuž měl být přizpůsoben název studie. Ve velmi stručném závěru práce autorka spokojeně konstatuje, že se jí zdařilo shrnout a ucelit poznatky o sociální a zdravotní péči ve městě Přelouči z dostupných primárních pramenů. S tímto tvrzením ovšem nelze souhlasit, autorka např. opomíjí z hlediska tematického zaměření práce zcela zásadní soubor pramenů, jenž je k dispozici ve fondech pardubického velkostatku ve Státním oblastním archivu v Zámrsku.  Heuristická báze je tak omezena na městskou kroniku a fragmentární soubory chudinských nadací, z nichž autorka přebírá zpravidla pouze numerické hodnoty ročních vyúčtování. 
 	Text je z větší části kompilačním shrnutím 5 sekundárních zdrojů – kolektivní monografie editované Pavlem Cibulkou a Milanem Hlavačkou, studie Martiny Halířové, regionálních dějin Přelouče Josefa Ledra a kolektivních dějin Přelouče Petra Vorla, Jana Tetřeva a Hany Vincenciové. Barbora Palmieri na základě jmenovaných zdrojů představuje v prvních třech kapitolách přehled vývoje sociálního a zdravotního zákonodárství a dějin města Přelouče, konkrétní regionální reálie města Přelouče ve vymezené badatelské oblasti tak sleduje na dvaceti stranách čtvrté a páté kapitoly. Daný přístup je samozřejmě možné považovat za legitimní, v případě předkládané práce je však zásadním problémem chybějící provázanost kapitol, které se zabývají vymezením legislativního rámce a pasážemi, jež reflektují regionální vývoj, což autorka nenapravuje ani v úsečném závěru. 
Namísto plastického obrazu vývoje sociální a zdravotní péče, jež bychom očekávali, proto autorka nejprve rekapituluje vývoj legislativních změn, aby pak v konkrétním regionálním výzkumu zcela rezignovala na zjišťování jakýchkoli strukturálních proměn ve zdravotnictví a sociální péči v regionálním měřítku, či komparaci zjištěných dat s jinými obcemi, pro něž již podobné analýzy byly provedeny. Rekapitulaci vývoje finančních zdrojů a výdajů jednotlivých institucí sociální péče by k větší vypovídací hodnotě prospělo rovněž diachronní uspořádání narativu, namísto štěpení výkladu dle jednotlivých nadačních fondů, jejichž význam je mnohdy sporný (např. Nadace pro vdovy, v jejímž kapitálu bylo celkem 20 zlatých – s. 46).
Výtky lze vznášet i vůči pasážím, věnovaným zdravotní péči, jež sestává z výčtu osob, jež zastávaly pozici městského ranlékaře, později městského, respektive obvodního lékaře a následně vzniku místní nemocnice. Regionální měřítko by přitom bylo ideální příležitostí pro sledování procesu, během něhož v průběhu 19. století docházelo k odlučování sociální a zdravotní péče na samostatné segmenty péče o populaci. 
Předkládaný text rezignuje na jakékoli vymezování badatelských problémů či řešení klíčových otázek, spojených s analýzou pramenů, je čistě deskriptivní rekapitulací již známých informací, obohacených o drobné vhledy do fragmentárních pramenů a městské kroniky. 
Autorka se bohužel při přebírání informací nevyvarovala věcných chyb. Např. konstatování, že před rokem 1860 nebyly vydávány zákony, které by byly zásadní pro zdravotní a chudinskou péči (s. 1) je velmi odvážné. Zdeňka Bezecného nelze považovat za odborníka v otázkách dějin dětství (s. 2); podobně je zvláštní hovořit o termínu „sociální jistota“ ve středověku (s. 4); zpochybnit lze jednoznačně tvrzení, že základem lékařství byly do 16.-17. století fyziologie a patologie (s. 6);   při epidemii neštovic na konci 18. století rozhodně nezemřelo 15-40% obyvatel (s. 8 – autorka zde patrně měla na mysli 15-40% nakažených); nelze souhlasit též s tvrzením, že by stejné úkoly měli městští lékaři, ranlékaři i volně praktikující lékaři (s. 10); ani s tím, že chudí dostávali housku za 1 zlatý 45 krejcarů (s. 38) a k péči o raněné Pruské vojáky v počtu 2000 osob bylo vyčleněno 400 osob jako personál.  Zvláštní je rovněž interpretace politických zásahů do oblasti veřejné zdravotní a sociální péče, autorka na straně 11 uvádí, že liberální strana chtěla více zásahů státu do hospodářské oblasti a ochranu chudých, konzervativní strany hájily veřejný zájem a socialisté podněcovali především venkovské nižší vrstvy, z čehož vyplývá naprosté neporozumění základům moderních politických ideologií. 
Formální nároky práce splňuje s výjimkou úvodních pasáží, jež evidentně neprošly podrobnější revizí a obsahují řadu stylistických i gramatických pochybení, což se ovšem v dalších částech vytrácí. 
Při rekapitulaci přínosu předkládaného textu lze litovat rezignace autorky na možnost interpretování dílčích zjištěných faktů širším měřítkem, např. optikou strukturálních změn, které Barbora Palmieri nastiňuje v prvních třech kapitolách. Práci lze doporučit k obhajobě s vědomím, že nárokům, kladeným na kvalifikační práce odpovídá z hlediska schopnosti využívat sekundární a částečně i primární zdroje, méně již schopností je vzájemně provázat při interpretaci historických reálií, dopuručuji ji proto ohodnotit jako dobrou.	
	
V Pardubicích 17.5.2016              				                      Vladan Hanulík