Valentyna Pohodina, „Vytváření diskurzu Ukrajiny a ukrajinského národa v sovětské a ruské filmové tvorbě, diplomové práce, Ústav historických věd Fakulty filozofické Univerzity Pardubice, Pardubice 2025. 

Valentyna Pohodina předkládá diplomovou práci, zaměřenou na kulturněhistorickou sémiotickou analýzu filmové tvorby Sovětské svazu, Ruska a Ukrajiny z pohledu utváření obrazu Ukrajiny a ukrajinských reálií v kinematografii. Valentyna se rozhodla dominantní část práce věnovat pramenné analýze, což se negativně projevilo v úvodní pasáži, kde velice stručně shrnuje některé možné konceptuální přístupy k analýze filmové tvorby, aby následně ještě stručněji shrnula základní obrysy vývoje sovětské a později ruské propagandy. 
Pro mnohé nepochybně dané pasáže působí dráždivě, neboť díky omezenému prostoru došlo k zásadní redukci možných přístupů, které by v práci mohly, či dokonce měly figurovat. Osobně považuji rozhodnutí více než 95 % stati věnovat analytické části spíše za pozitivní, a chápu, že pak předkladatelka práce v úvodu zmiňuje pouze díla, jež reálně při analýze využívá, či se jimi inspiruje. Nicméně právě zde by jistě mnozí uvítali širší rekapitulaci možných přístupů. Ocenil bych zejména vymezení hranic mezi propagandou, nevědomým vtělováním ideologických konceptů do kulturních děl a diskurzivní performativitou podávání sledovaného tématu, jež mnohdy nemusí být záměrné, přičemž autorka v textu směřuje z hlediska ideologie spíše k opačnému chápání kulturní tvorby.
	Také drobné úvody k dalším kapitolám, kde dochází k rekapitulaci vývoje ruské a ukrajinské filmografie jsou mnohdy spíše výčtem významných děl, bez jejich odpovídající zařazení do historického kontextu z hlediska významu dané tvorby, ať už v rovině umělecké – axiologické, či naopak v rovině ideové (či v duchu textu diplomové práce – propagandistické).
	Samotná analýza děl se soustředí na období kinematografie po roce 1945 až do nedávné současnosti. Autorka zvolila díla, jež v sovětské kinematografii nejvíce reprezentovala vztah k Ukrajině, nicméně by bylo dobré více definovat, jak došlo k selekci jednotlivých děl. Mimo sovětské a později ruské tvorby se snažila Valentyna Pohodina analyzovat také zárodky ukrajinské kinematografie před rozpadem Sovětského svazu a později utváření vlastní ukrajinské filmové tvorby.
 	Výpovědní hodnota analýz je v práci variabilní. Za problematické považuji zejména obsahovou i analytickou nevyrovnanost rozboru jednotlivých filmových děl. Valentyna Pohodina se někdy uchyluje až k příliš podrobnému rozboru filmového děje (zejména v první polovině práce), či rekapitulaci rolí filmových postav v zápletce, aniž by to přispívalo k pochopení, jakým způsobem dochází k utváření diskurzu ukrajinského národa v kontextu sovětské a postsovětské filmografie. Přesto Valentyna jednoznačně uspěla k definování mnohých stereotypů, jež se tradičně v tvorbě objevovaly a v mnohém navazovaly na starší literární tradice Ruska 19. století.  
	Prací tak přispívá k porozumění možným kořenům současné ruské agrese vůči Ukrajině. V českém kontextu je politika Ruska nezřídka mylně interpretována jako důsledek politického rozhodnutí Vladimíra Putina. Valentyna Pohodina v práci jednoznačně prokázala, že Ukrajina byla dlouhodobě v ruské kultuře (v tomto případě ve filmografii) reprezentována jako celek nesamostatný, závislý na ruské podpoře. Prokázala, že v případě Ukrajiny se sovětští a ruští autoři nezřídka uchylovali k definování Ukrajiny jako chaotického území, jemuž civilizačně i kulturně prospívá spojení s Ruskem, jež jej chrání před zásahy cizích mocností. Takováto reprezentace jednoznačně působí jako filmové topoi, jež dalo vzniknout současnému imperiálnímu vztahu k Ukrajině. Snaha ukrajinská území ovládnout tedy v kontextu předkládané diplomové práce není pouze výsledkem zvůle jedné osoby, její příčiny jsou mnohem hlubší, vtělené do ruské kultury i myslí obyvatel Ruska. 
	Práce je jednoznačně politicky angažovaná, což je znát zejména v závěrečných částech práce, věnovaných současné ruské a ukrajinské filmové tvorbě. V kontextu současného dění autorka práci čistě objektivně psát ani nemohla. Práci, ač je místy obsahově nevyrovnaná, přesto považuji za interpretačně invenční příspěvek ke snahám porozumění základům současné politické situace v Rusku a v mnohém jsou její závěry mnohem varovnější než rozbory politické situace v Rusku prezentované v českých mediích, neboť umožňují pochopit, jak niterné jsou současné imperiální ambice vlastní nejen ruským politikům, ale i prostým obyvatelům Ruska.
	Z výše uvedených důvodů práci doporučuji obhajobě a navrhuji ji hodnotit stupněm C (velmi dobře). 
	Dovolím si vznést také několik otázek do diskuze, jež vyplývají z předchozích řádek:
1)	Bylo téma Ukrajiny v sovětských a později ruských filmech skutečně vždy determinováno snahou utvářet propagandistická díla, nebo je kontext utváření vztahu k Ukrajině mnohem více rázu kulturního, tedy reprezentací (diskurzivním performativem) jiného národa a je tedy samotným determinantem politických rozhodnutí?

2)	Vytvářela/vytváří si ruská kulturní elita specifický vztah superiority vůči západu (podobně jako existuje vztah Západ vůči Východu – tj. orientalismus?), v jaké době by bylo možné znaky daného přístupu zachytit a čím jsou charakteristické? A kde se v daném kontextu nachází Ukrajina – jak z pohledu Ruska, tak Ukrajiny samotné?

 

V Pardubicích 13. 1. 2025   					Vladan Hanulík