Lucie ZOUNKOVÁ, Lidé na okraji na Pardubicku v letech 1900-1910, bakalářská práce, Ústav historických věd Fakulty filozofické Univerzity Pardubice, Pardubice 2018.

Lucie Zounková věnovala bakalářskou práci zkoumání reprezentace marginalizovaných skupin obyvatel na Pardubicku mezi lety 1900-1910. Heuristickou bázi tvoří dvě regionální periodika a soudní akta, konkrétně trestní knihy a rejstříky zločinů. 
	Autorka se v úvodu práce hlásí k metodologii historické antropologie, jejíž díla přibližuje s ohledem na sledovanou problematiku. Na rozdíl od historické antropologie, jež se snaží restituovat autentickou dějinnou roli představitelů nižších sociálních vrstev společnosti, či v tomto kontextu „lidí na okraji“, však autorka využívá pramenné zdroje pouze k rekonstrukci skutků, pro něž byli „lidé na okraji“ společnosti marginalizováni. 
	To považuji za klíčový problém celé práce. Diference mezi konceptuálním přístupem výše uvedené metodologické školy a předloženým výsledkem práci řadí spíše k regionálně zaměřeným studiím bez historicko-antropologického přesahu. V daném ohledu je však nutné připomenout, že bakalářská práce naopak poměrně zajímavým způsobem kombinuje oba hlavní typy zdrojů, tedy soudní záznamy o zločinech a přestupcích a jejich mediální reprezentaci v tisku. V tomto ohledu jsou přínosné zejména statisticky orientované pasáže práce (kapitola 6) a představení mediálního obrazu cikánů a židů v pardubickém regionálním tisku na úsvitu 20. století.
	Čtení práce provází několik otazníků. Předně je nutno autorce klást otázku, proč v kapitole 2 vymezuje celkově 13 skupin marginalizovaného obyvatelstva, když se pak v analytických částech věnuje pouze dvěma konkrétně specifikovaným skupinám? Jak k danému počtu 13 skupin došla, proč nedokládá jejich existenci konkrétními citacemi z pramenů? Skutečně bylo důvodem pro vyčlenění na okraj společnosti na počátku 20. století dosažení pouze základního stupně vzdělání? 
	Z jakého důvodu pozornost věnovala pouze dvěma marginalizovaným skupinám obyvatelstva? Byli to skutečně lidé na okraji společnosti, nebo naopak v dané době představovali cikáni a židé stereotyp vnitřního nepřítele? A není proto nutné hovořit o nich v odlišném kontextu, než pouze v rámci marginalizace? 
	Z hlediska utváření narativu bych se vymezil vůči strategii autorky, opřít výklad o parafrázi jednotlivých zveřejněných článků v periodikách. Rozbíjí se tak souvislost vyprávění. Důraz kladený na zachycení skutkové podstaty přestupků a přečinů, které jsou v článcích zachyceny, a rezignace na analýzu diskurzu vede k částečnému opomenut síly převládajících stereotypů a zamlčovaných předsudků, které pronikaly do reprezentace obou zvolených skupin obyvatelstva. Autorka se nepokouší ani hlouběji interpretovat, nakolik se na reprezentaci daných skupin podílely dobové vědecké teorie, ať už mluvíme o eugenice, sociálním darwinismu či rasových teoriích.
	To vše pak ovlivňuje předložený výsledek. Máme před sebou ucelený a interpretačně dokončený náhled na sledovanou problematiku? To jistě ne. Na stranu druhou je nutno konstatovat, že autorka přináší nové poznatky o sledované problematice na základě kombinace práce s prameny archivní i tištěné povahy a literaturou. Formálně práce představuje poměrně zdařilý pokus o podání tématu, s výjimkou některých repetitivních pasáží a rovněž občasných gramatických a interpunkčních chyb, které se zde ale objevují v míře mnohem menší, než bývá nyní obvyklé.
	Práce tedy jednoznačně splňuje nároky kladné na kvalifikační práce bakalářského typu, autorka přináší řadu nových informací, bohužel v rovině interpretace zůstává spíše na úrovni regionálních dějin, než ve sféře historické antropologie. Proto doporučuji práci k obhajobě a navrhuji ji hodnotit stupněm velmi dobře.

V Pardubicích 12. 5. 2018  					Vladan Hanulík