Veronika NAJMANOVÁ, Genderové aspekty českého eugenického hnutí v 1. polovině 20. století, Diplomová práce, Ústav historických věd Fakulty filozofické, Univerzita Pardubice, Pardubice 2014.

Diplomová práce Veroniky Najmanové se v rozporu s názvem nezaměřuje pouze na genderové aspekty českého eugenického hnutí, ale představuje široce koncipovanou analýzu normativních aspektů eugenického diskurzu v českých zemích a v syntetizujících kapitolách rovněž podává přehled o vývoji sledovaných hledisek eugenického hnutí v zahraničí, v druhé polovině 19. století a první polovině 20. století.
	Metodologicky práce vychází z diskursivní analýzy, využité zejména v kapitolách věnovaných českému prostředí, obecněji je však koncipována jako příspěvek k potenciálnímu vlivu vědeckého paradigmatu na recepci a proměnu sociální diferenciace pohlaví. V tomto ohledu lze chápat volbu eugeniky, coby zprofanované vědecké disciplíny, jako pregnantní ukázku konstruktivistického charakteru genderových diferencí, což autorka dokazuje v průběhu celé práce. 
Mimo přehledových kapitol, jež čtenáři zprostředkovávají vhled do problematiky vývoje eugenického hnutí, jež je dosud v českém kontextu sociálních věd redukováno pouze na rasovou otázku, a umožňují rozšířit pohled k univerzálnějším dopadům potencionálního (i praktického) rozvoje eugeniky, je práce heuristicky založena na korpusu tištěných pramenů, zejména periodik a autorských publikací českých eugeniků z první poloviny 20. století. Z metodologického aspektu jsou rovněž velmi zajímavé pasáže věnované konceptu „normy“, jenž hrál významnou roli v rozvoji eugenického myšlení, dehumanizaci „okrajových“ skupin osob a do značné míry ovlivňuje sociální situaci dosud.
	Klíčové pasáže práce autorka včlenila do dvou závěrečných kapitol. V této souvislosti se nabízí možnost polemiky s některými závěry, případně otázky směřované na opomenuté aspekty analýzy. V první řadě je to otázka úspěšnosti/neúspěšnosti českého eugenického hnutí. Autorka vyvozuje, že charakteristickým znakem českého eugenického diskurzu byla jeho „mírnost“ z hlediska plánovaných dopadů na společnost a neúspěch snah o naplnění pro-eugenických opatření (uzákonění povinných předmanželských prohlídek). V této souvislosti se nabízí otázka, zda byla „mírnost“ skutečně charakteristickým znakem pouze českého eugenického hnutí, nebyla charakteristická i pro majoritu zahraničních eugenických publikací? Nejsou v zahraničních syntézách akcentovány spíše krajní polohy lokálních diskurzivních formací jednotlivých regionů? Provedla autorka relevantní komparativní analýzu s podobným korpusem eugenické literatury zahraniční provenience?
 	Dále lze vznést dotaz k potencionálnímu průniku eugenického diskurzu do paradigmatu lékařské vědy. Autorka uvádí, že většinu čelných představitelů českého eugenického hnutí tvořili především lékaři – do jaké míry tedy eugenika, ač prakticky v českých zemích neúspěšná, reálně ovlivnila odborný lékařský diskurz?  
	Další okruh otázek se týká objasnění příčin, z jakých důvodů se myšlenky na pro-eugenická opatření v českých zemích soustředily především na ženu (matku), jakožto centrální postavu normativních ambicí autorů. Byl tento zájem projevem maskulinní dominance ve vědecké obci, byl ovlivněn převládajícími genderovými stereotypy, nebo byla žena ústřední postavu díky své esenciální biologické prokreativní podstatě?  
	Autorka také velmi zajímavě demonstruje paradoxní provázanost modernistické povahy eugenického vědeckého diskurzu s krajně konzervativními motivacemi představitelů hnutí, jejichž snahy byly do značné míry utopicky motivovány zachováním představy ideálního společenství nezkaženého změnami modernizující se společnosti 19. století. Provázaní tradičních hodnot a modernistické formy jejich prezervace tak utváří zajímavý ideový koncept, nabízí se otázka, zda v tomto smyslu nebylo eugenické hnutí reziduem vzniku nových hodnot buržoazní společnosti. George Vigarello  (Wasser und Seife, Puder und Parfüm) v této souvislosti upozorňuje na třídní charakter nových atributů hygieny, čistoty a síly, jež se staly v 19. století typickým znakem buržoazní identity a byly namířeny vůči starým elitám. Lze zaznamenat v daném smyslu normativní třídní aspekt i u českého eugenického hnutí?    
	Z výše uvedeného okruhu otázek jednoznačně vyplývá inspirativnost narativu, jenž v práci předkládá Veronika Najmanová. Ačkoli text jednoznačně tvoří uzavřené shrnutí sledované problematiky, zejména díky jasně vymezenému a pregnantně formulovanému metodickému zakotvení úvodních pasáží práce, nabízí se celá řada dalších okruhů, které autorka může sledovat v průběhu dalšího bádání. Její text považuji z tohoto důvodu za mimořádně zdařilou analýzu zdánlivě okrajových otázek, které ovšem dosud významně ovlivňují soudobou společnost, což je z hlediska přínosu historiografických prací domácí provenience stále raritní jev. Práci jednoznačně doporučuji obhajobě a z důvodů naplnění všech aspektů, jež mají splňovat kvalifikační práce, navrhuji ji hodnotit jako výbornou.

	    v Pardubicích 18. 8. 2014                                                          Vladan Hanulík