Tereza Šimonová, Alkoholismus v Čechách v 19. a počátkem 20. století. Bakalářská práce, Ústav historických věd FF, Univerzita Pardubice, Pardubice 2013.

Tereza Šimonová nazvala předkládanou bakalářskou práci Alkoholismus v Čechách v 19. a počátkem 20. století, název ovšem neodpovídá skutečnému obsahu práce. Autorka badatelsky zkoumá úžeji vymezené období od poloviny 19. století (ale spíše až od počátku 20. století) do poloviny století dvacátého. Chronologická odlišnost obsahu od názvu práce však není natolik zásadní jako odlišnost obsahová. Práce se nezabývá alkoholismem (sociální patologií, genderovými determinantami, kulturními aspekty recepce alkoholu), ale vznikem abstinenčního hnutí, a to spíše pouze jednou z části širokého spektra odpůrců alkoholismu (opomenuty jsou české reakce na hnutí Lebensreform, teosofické koncepce, etc.). Klíčové pasáže jsou věnovány charakteristice aktivit Československého, respektive Českého abstinentního svazu. Namísto kulturních dějin představuje předkládaná práce proto svým zaměřením, obsahem i heuristickou bází spíše dějiny spolků.
	 Tomu odpovídá i rozvržení práce do kapitol věnovaných obecně vývoji výroby alkoholických nápojů, recepci problémů spojených s užíváním alkoholu v druhé polovině 19. století, dějinám spolku Československého abstinentního svazu a konečně publikační aktivitě daného sdružení. Autorka se při výkladu opírá výhradně o dobovou literaturu, jejíž přehled v závěru práce je uspořádán poněkud nelogicky. Není zřejmé, proč jsou publikace Antonína Mareše uvedeny jako zvláštní typ pramene (s. 56), stejně nevhodné je označovat periodický tisk za „sériové“ prameny (s. 57) a zařazení dvou dobových encyklopedických děl do sekundární literatury. Překvapivě nedostačující je soubor využité odborné historiografické literatury. Autorka v celé práci využívá jedinou monografii Jeana Ch. Sourniho a zcela opomíjí dostupnou literaturu české provenience (jmenujme pouze sborníky Hospody a pivo v české společnosti, Pivo lepších časů, Vážně i nevážně o víně), což lze považovat za fatální opomenutí.
	Daný fakt silně ovlivnil i narativní a analytickou povahu předkládané práce. Text je spíše narativní deskripcí, vkládáním pramenných pasáží do textu, než jejich interpretací. Neschopnost kritického odstupu se negativně promítá do výsledného narativu. Autorka přebírá některá velmi pochybná tvrzení z pramenů bez jejich dalšího komentáře, v tomto ohledu zaráží např. informace vztahující se k dětské mortalitě, autorka uvádí, že 75% dětí umíralo v 17. století na následky požívání tvrdého alkoholu, který jim byl podáván jejich rodiči (s. 7).  Podobně pochybných tvrzení lze nalézt celou řadu, alkohol byl v 18. století dle autorky chápán jako nápoj nižších vrstev; 20-40% mužů se zbláznilo díky požívání alkoholu,  dále autorka nekriticky přebírá údaj prokazující škodlivost alkoholu poukazem, že z 97 dětí počatých při koitu pod vlivem alkoholu je pouze 14 potomků normálních, ostatní jsou těžce zdegenerovaní (s. 19). Rovněž tvrzení Břetislava Foustky o nízké úrovni druhého dílu Goethova Fausta komponovaného básníkem pod vlivem alkoholu autorku nevedlo ke kritickému údivu nad povahou argumentů užívaných abstinentními aktivisty. Podobně pochybné je ztotožňování představitelů protialkoholického tažení s vyššími sociálními vrstvami či dokonce šlechtou. Již na základě přehledu jmen autorit angažujících se proti požívání alkoholu jednoznačně vyplývá, že zastánci abstinentního životního stylu pocházeli především ze středních vrstev, nikoli sociálních elit. 
	Interpretační nedostatky a absence jakékoli míry kritického zhodnocení informační povahy pramenů je doprovázeno i formálními nedostatky. Mimo již zmíněný nesystematický přehled využitých zdrojů lze jmenovat zejména nesprávné využívání citačního úzu. Největší chybou v tomto smyslu není vytvoření vlastní, dosud neexistující citační normy poznámek pod čarou, závažnější je zejména nesprávné citování pramenů. U přímých citací autorka frekventovaně neuvádí odkazy v poznámkách, ty jsou uvedeny až následně u textu, který již však není citací, ale kontinuálně následující parafrází. Mimo stylistických a gramatických prohřešků působí v textu rušivě zejména permanentní užívání prézentu u časování sloves, které znesnadňuje chápání textu v jeho chronologické rovině.
	Ačkoli autorka v závěru děkuje za příležitost zpracovávat velmi rozporuplné téma, v jejím pojetí se alkoholismus jeví jako jednoznačná otázka. Dle její interpretace byli lidé opilí a závislí na alkoholu označováni za zločince a společenské vyvrhely a démon alkohol musel být proto vymýcen, čemuž napomohly úspěšné snahy abstinentního spolků. Nabízí se otázka, proč jsou pak české země dodnes typické markantní mírou požívání alkoholických nápojů i vyskytující se alkoholické závislosti. Předkládaný text je svou povahou mnohem více protialkoholním pamfletem, než kritickou historickou studií, zachycující pestrou sféru problému spojených s užíváním alkoholu, jenž byl mnohdy v rozporu s nastíněným obrazem spíše veleben, než perzekvován.
	Tereza Šimonová překládá práci ryze popisnou, v níž absentuje autorská interpretace i jakákoli metodická konceptualizace studovaného problému. Přesto doporučuji komisi práci k posouzení u obhajoby, neboť se jedná o oblast dosud ne zcela probádanou, autorka tedy nemohla na rozdíl od řady kolegů využít již etablovaných přístupů ke zkoumání vymezeného problému. Navrhuji práci ohodnotit stupněm dobře.

V Pardubicích 14. 1.  2014 					Vladan Hanulík