Posudek oponenta bakalářské práce 
Jaroslava Fučíková: Trestná činnost duševně nemocných osob
Předložená práce dobrým zvládnutím první i druhé části odpovídá základním požadavkům na bakalářky, ale vzhledem k chybějící provázanosti mezi oběma částmi nemohu navrhnout lepší hodnocení než „dobře“.
Bakalářka se totiž nezabývá pouze názvem avizovanou problematikou trestné činnosti „duševně nemocných“ osob. „Teoretická část“ začíná definicemi podle psychologické a psychitrické literatury (nepracuje vůbec se sociálněvědní literaturou), pokračuje historií „duševní nemoci“ od starověku po současnost (přestože tento koncept vznikl až v moderní době, takže dějiny „duševní nemoci“ předtím jsou nutně o něčem jiném), následuje právní exkurz (nejen o tématu trestné činnosti, ale i o právech duševně nemocných), a končí jedinou sociálněvění kapitolou o stigmatizaci (která však není nijak spojena se zbytkem práce, především ne s vlastním výzkumem). „Empirická“ část je založena na dotazníkové anketě k „názorům a postojům společnosti“ na trestnou činnost duševně nemocných.
Jak je zřejmé z už z tohoto přehledu, „teoretická“ a „empirická“ část spolu nejsou propojeny. První část obsahuje souhrn konvenčních informací k tematice duševní nemoci, není však teoretickou částí práce: na to by celá práce musela mít stanovenou jednu nebo více otázek, přičemž teoretická část práce by shrnovala dosavadní odpovědi na tuto otázku na základě literatury, z čehož by vyplývaly hypotézy pro vlastní výzkum, které by byly na jeho základě potvrzeny nebo vyvráceny; ze závěru práce by pak bylo zřejmé, zda bakalářka potvrdila, vyvrátila nebo rozšířila dosud existující odpovědi na stanovenou otázku. V této bakalářce však první část otázku stanovenou nemá, takže se rozbíhá do všech možných směrů. Vlastní výzkum pak má otázky a hypotézy odvozené nikoliv z literatury, ale z neuvedených zdrojů – podle všeho obojí vychází prostě z dojmů autorky, které nejsou nijak komentovány ani reflektovány.
Samy o sobě jsou první i druhá část dobře zvládnuty. K první části mám jedinou závažnější výhradu, že shrnutá literatura nečerpá z žádné sociálně-konstruktivistické literatury, která by ukázala také společenský, nikoliv jen medicínský či psychopatologický charakter „duševního onemocnění“, možná i s kritickým přesahem k otázce, nakolik se jedná o medikalizaci a patologizaci sociálního vyloučení. Dotazníkové šetření popsané v druhé části je popsané a zvládnuté bez větších problémů.

									Petr Pabian