Kateřina HAPLOVÁ, František Václav z Clary-Aldringenu (1706-1788) a jeho rodina ve světle osobní korespondence z 60.-80. let 18. století. Bakalářské práce, Ústav historických věd Fakulty filozofické, Univerzita Pardubice, Pardubice 2012. 

	Práce Kateřiny Haplové je věnována osudům představitelů rodu Clary-Aldringen v roce 1775. Heuristicky čerpá z 95 dopisů vzájemné korespondence mezi Františkem Václavem Clary-Aldringenem a jeho synem Janem Nepomukem z období ledna-září roku 1775 a také relací vrchnostenského úředníka Josefa Daniela Smoly o dění v souvislosti s nevolnickými nepokoji roku 1775 na panstvích Clary-Aldringenů. Nutno dodat, že se jedná o vymezení chronologické, nikoli tematické, neboť autorka věnuje svou pozornost poněkud roztříštěně jak osobnímu vztahu mezi otcem-šlechticem a jeho synem, tak aristokratické každodennosti a cestování, nakonec ale i reflexi nevolnických nepokojů v roce 1775. 
	Takto úzké chronologické vymezení by mělo autorce dovolit detailní analýzu veškerých pramenů a jejich následnou interpretaci podpořenou sekundárními zdroji. Kateřina Haplová však upřednostnila konvenčnější pojetí práce a vlastní analýze korespondence tak dle mého názoru zbytečně předchází obsáhlý úvod, syntetizující obecné poznatky z dostupné literatury. Tyto pasáže bohužel představují rovnou polovinu celého textu. Autorka zde pracuje především se statěmi Ivo Cermana a Sylvie Ostrovské, na jejichž základě nám představuje genealogii rodu Clary-Aldringen, osobní osudy císařovny Marie Terezie a Josefa II. a stručně nastiňuje každodennost života na císařském dvoře. 
Oponent nemá v zásadě nic proti syntézám z dostupné literatury, v tomto případě by však upřednostnil, kdyby autorka věnovala s ohledem na prameny, které využívá v páté kapitole (analýza osobní korespondence), větší pozornost především sociální stratifikaci, symbolickému aspektu dvorské společnosti a reáliím osobního života šlechticů (Lenderová, Kubeš, Švaříčková-Slabáková, Elias, etc). Případně charakterizovala klíčové problémy a milieu spojené s problematikou, jíž pramenně postihuje v šesté kapitole Nevolnické povstání 1775 (Velková, Matlas). Na druhou stranu nelze této pasáži upřít narativní plastičnost a přes drobné věcné nedostatky, např. údaj sympatetické povahy, že František Karel byl pro svou loveckou vášeň jmenován nejvyšším lovčím království (s. 7), případně konstatování, poukazující na do konce 19. století neexistující pravidla německého pravopisu (s. 15, ke sjednocení pravidel sice došlo roku 1901, to ovšem neznamená, že by žádná dříve neexistovala), je nutno ocenit na poměry bakalářských prací vysokou kvalitu formální úpravy celého textu.
	V analytické části práce autorka prokázala schopnost pracovat s needitovanými prameny a díky značně informační hodnotě fondu získala i cenné poznatky, týkající se proměny stylu kompozice osobní korespondence. Interpretační rovina analýzy však snad díky nedostatku prostoru zůstala spíše na počátku procesu zpracování a využití informační hodnoty pramenů. Autorka texty jednotlivých dopisů totiž analyzuje poměrně zřídka, spíše se omezuje na definování jejich obsahu a používá je v největší míře pro rekonstrukci rychlosti a způsobu cestování obou aktérů vzájemné korespondence. Zcela opomíjí symbolický a sociální význam jednotlivých informací. Autorka konstatuje, že Jan Nepomuk v dopisech detailně informuje o procesu sbližování se svou budoucí ženou, Marií Christinou De Ligne, způsobu podepisování svatební smlouvy i průběhu samotného obřadu, více však daná data neinterpretuje. Otec nevěsty, Charles Joseph de Ligne, byl jednou z nejvýznamnějších osobností osvícenské aristokracie, udržoval kontakty s Josefem II., carovnou Kateřinou, předními představiteli zahraničních šlechtických domů i osvícenskými vzdělanci, v tomto světle by detailnější rozbor pramenů mohl přinést zásadní informace k sociálnímu a symbolickému kapitálu Clary-Aldringenů. Detailní popisy průběhu slavností v podání Jana Nepomuka však autorka chápe spíše jako mladickou fascinaci mondénním světem (viz. kapitola Závěr, s. 44), a pravděpodobně nechápe, že dané charakteristiky mohly mít z hlediska budoucnosti rodu poměrně strategický význam, a  právě proto je jim věnována takováto pozornost. Právě v těchto pasážích je zřejmé, že autorka mohla zvolit pestřejší sekundární literaturu, která by ji umožnila rozšířit interpretační rámec své práce.
	Podobným způsobem lze charakterizovat i kapitolu věnovanou nevolnickému povstání a jeho reflexi ze strany Clary-Aldringenů. I zde by práci prospělo studium specializované literatury (viz. výše). Zvláště zajímavý potenciál se skrývá v reflexi dění mezi poddanými v osobní korespondenci mezi Františkem Václavem a Janem Nepomukem Clary-Aldringen, jejíž vypovídací možnosti zůstaly vytěženy jen zčásti.
	Přes uvedené nedostatky lze práci jednoznačně chápat jako naplnění předpokladů spojených s bakalářským stupněm studia a výtky lze chápat spíše jako inspiraci pro další analýzy podobných pramenů. Kateřina Haplová prokázala, že je schopná kombinovat práci s primárními prameny i literaturou a formální stránka její stati jednoznačně prokazuje, že je práce hodna doporučení k obhajobě. Pro nevyváženost syntetické a analytické části práce však navrhuji ohodnotit ji známkou velmi dobře.

V Pardubicích 8. 8. 2012			   	  	Vladan Hanulík