Bc. Lucie Miklovičová: Obraz aristokratické kuchyně v 19. století (Rozbor šlechtických rukopisných kuchařských knih, sbírek receptů a jídelních lístků). Diplomová práce. Ústav historických věd Fakulty filosofické University Pardubice, Pardubice 2011. 112 s. vč. obr. příloh.

Posudek vedoucí diplomové práce

V průběhu 19. století přibývá v Čechách tištěných kuchařských knih, nicméně stále se užívalo konvolutů ručně psaných receptů, které se zpravidla předávaly z generace na generaci a – v případě šlechtických archivů – někdy přežily i příslušný rod. Dokladem tohoto tvrzení jsou rukopisné sbírky receptů z rodinných archivů Berchtoldů, Mensdorffů-Pouilly, Thunů-Hohensteinů a Schliků. Podobným typem pramenů jsou knihy jídelníčků z rodinného archivu Chotků. S uvedeným pramenným materiálem Bc. Lucie Miklovičová pracovala a využila ho k rekonstrukci způsobů, obsahu, objemu a frekvence šlechtického stravování v 19. století. 
V přehledném a dostatečně rozsáhlém úvodu předestřela autorka cíl své práce, vytyčila základní otázku a analyzovala problém stravování v historických, sociologických a antropologických souvislostech. Stručně představila své prameny (či spíše jejich původce, autory a iniciátory rukopisných receptů a jídelních lístků, v kontextu základních genealogických informací); rukopisným pramenům je pak zasvěcena samostatná rozsáhlá kapitola. Součástí této úvodní partie je rovněž analýza použité odborné literatury domácí a zahraniční.
Další část spisu je věnována širším souvislostem stolování, které autorka chápe v duchu N. Eliase jako jeden z výrazů disciplinace těla. Zachytila zde proměny organizace stolování, chování u stolu, vývoj jídelního náčiní a individualizace stravovacích návyků.
Stěžejní část práce tvoří čtvrtá a pátá kapitola. Čtvrtá kapitola, dle mého názoru nejzdařilejší, je analýzou rukopisných knih a konvolutů kuchařských receptů. Tyto originální prameny autorka důkladně vytěžila; zúročila zde mj. své zkušenosti z psaní bakalářské práce. Metodicky se nechala vést  řadou titulů domácí i zahraniční provenience týkajících se dějin stravování. Její výchozí pozice byla obtížná nejen proto, že důsledně se analýzou pramenů tohoto typu v Čechách nikdo nezabýval, stravovacím zvyklostem šlechty mající inkolát v českých zemích nevěnoval rovněž nikdo výraznější pozornost, alespoň pro 19. století ne. Situaci komplikovala i skutečnost, že se nejedná o prameny žánrově zcela srovnatelné: vnější i vnitřní kritika těchto dokumentů dokládá, že kulinářský zájem byl sice distinktivním znakem urozených, ale způsob jeho vyjádření a jeho uspokojování se poměrně výrazně lišily. Prameny tohoto typu tak vyžadují specifická metodická východiska; nadto představují tvrdý jazykový i paleografický oříšek, jak ostatně dokládají i obrazové přílohy práce. S obojím si L. Miklovičová zdatně poradila. V práci oceňuji rovněž zdařilé kontextualizace tématu bádání: dobrá orientace v domácí a zahraniční odborné literatuře se autorce vyplatila. 
Z větší části to platí i pro pátou kapitolu, založenou na výzkumu jídelních lístků z rodinného archivu hrabat Chotků. Autorce se mj. podařilo potvrdit tezi o respektu k sociální hierarchizaci stravovacích zvyklostí, byť se jednalo o „vyvařování“ v jedné kuchyni. Nicméně právě tato kapitola postrádá výraznější zobecnění a shrnutí; především partie věnované „mladým šlechticům“ jsou příliš atomizované a chybí zde výraznější zobecnění.
Stylistická stránka práce působí pečlivým dojmem, práce je bez závažnějších pravopisných prohřešků. Z formálních pochybení lze vytknout zařazení tištěných pramenů do soupisu odborné literatury.
Autorka pracovala s prameny, které až dosud nevzbudily výraznější pozornost českých historiků. Sama se dopracovala k otázkám, na které hledala a našla odpověď. Jejich zodpovězení posouvá výrazněji dál české bádání o dějinách stravování, šlechtické každodennosti a sociální komunikaci. Přes výše uvedené výhrady proto považuji práci za originální, přínosnou a hodnotím známkou výborně.

V Hradci Králové, 14. srpna 2011
Prof. PhDr. Milena Lenderová, CSc.

Prof. PhDr. Milena Lenderová, CSc.