Bc. Michala Dovrtělová: Zobrazení ženského těla v ženské poezii mezi lety 1968 – 1989. Diplomová práce. Ústav historických věd Fakulty filosofické University Pardubice, Pardubice 2011. 106 s.
Posudek oponenta diplomové práce
Michala Dovrtělová si pro svou diplomovou práci vybrala téma skutečně nové a neotřelé. Body history je problémem, jehož se česká historiografie teprve zvolna chápe; o málo dál je literární věda (Heczková 2007), ale ani tam nedošlo zatím k vydání jakékoli ucelené monografie, natož syntézy.  
Cílem diplomové práce M. Dovrtělové se stala problematika vnímání a následného zobrazování ženského těla v jazykově české ženské poezii, psané v rozmezí let 1968 až 1989. Šlo jí o zachycení motiviky a tropiky využívaných ve zkoumaných básních, na jejichž základě se rozhodla v uvedeném časovém horizontu rekonstruovat představy žen-básnířek o ženském těle.
Autorka vyšla z korpusu 45 básnických sbírek z pera 25 „oficiálních“ (publikujících v předlistopadové ČSSR knižně či alespoň časopisecky) i „neoficiálních“ (publikujících v samizdatu a/nebo undergroundu) autorek, představitelek v podstatě dvou generací (nejstarší, Inka Machulková, je narozená 1933, nejmladší, Sylvia Antošová, roku 1957; nicméně generace žen narozených ve čtyřicátých a na začátku padesátých let převažuje). Zvolený soubor se ukázal být dostatečně reprezentativní, třebaže ze všech děl nebylo z pochopitelných důvodů těženo stejnoměrně. Spis je navíc založen na mimořádné kvalitní orientaci v tzv. sekundární literatuře, kde autorka mj. zúročila svou schopnost s porozuměním číst ve dvou světových jazycích, v angličtině a francouzštině. Ovšem i vytěžení existujících českých a slovenských zdrojů je pečlivé: diplomatka využila odborné literatury vztahující se ke konceptu gender, k pojetí těla, včetně tzv. body history, a internetových zdrojů. 
Důkladné promyšlení metodických východisek umožnilo diplomantce zvolit odpovídající detailně propracovanou strukturu a vyhnout se tak opakování zjištěných skutečností. Práce je členěna do jedenácti částí, v nichž autorka postupuje od hledání obecných historických souvislostí (gender a body history, přes současné tendence ve zkoumání těla a tělesnosti, tělesnou kulturu, body-art) k tematizování jednotlivých komponent vnímaných jako atributy tělesného „ženství“. Už samotný úvod práce a její první kapitolu lze považovat za zdařilé a ucelené studie zakotvené v obratné rekapitulaci „ženské otázky“ socialistickém Československu, kde, navzdory hlasitě proklamované ženské emancipaci, se ženské tělo stávalo „jakousi výslednicí různých mocenských zájmů a představ společnosti,“ jimž se muselo podřizovat,“ (s. 1). V úvodu M. Dovrtělová nastínila jak cíle své práce, tak základní otázky, na něž se rozhodla hledat odpověď: analýzu konkrétních způsobů zachycení ženského těla v poezii a rekonstrukci (na jejich základě) představ o ženském těle v rámci zkoumaného období. 
První kapitola pak přináší výklad geneze zájmu o dějiny těla, jeho sociální, politické a epistemologické kořeny; autorka jasně vysvětluje kategorie, s nimiž hodlá ve svém spisu pracovat (tělo materiální, tělo diskurzivní, emobodiment). Druhá část zkoumá historická východiska zachycování tělesnosti, třetí se dotýká řady souvislostí mezi gender a body history, přičemž diplomatka zde nepomíjí ani aspekt maskulinity. Čtvrtou částí počínaje se  důkladně věnuje stěžejní otázce, tedy zobrazení ženského těla v tvorbě básnířek pocházející převážně z generace, kterou jeden z polistopadových publicistů nazval „zaseknutou“. Ani zde se nejedná o samoúčelnou analýzu literárních textů, ale o jejich kontextualizaci v rámci poznatků postfeministického bádání (Oates-Indruchová, 2002), literárního dění mezi léty 1968 až 1989, i aplikace genderu v dějinách moderního výtvarného umění (Pachmanová, 2004).
V závěru shrnula autorka všechny poznatky, k nimž se v jednotlivých kapitolách dopracovala; její závěr ale má mnohem širší dopad. Je rozsáhlý, inteligentní, dokládá skutečné zvládnutí tématu. Informace, které analyzované práce poskytly, umožnily autorce vyslovit přesvědčení, že ač básnířky pracují s dualitou vnímání lidského těla, není pro ně výchozím bodem v hodnocení jeho „vznešenosti“ či „nízkosti“ Stereotypní představy o ženském těle se sice v poezii ženských autorek objevují, jejich pomocí se autorky vyjadřují k vnějším jevům, které je obklopují, ale nevyužívají jich zpravidla k reflexi vlastního, skutečného ženského těla. Expresivní obrazy nízké tělesnosti, které se v poezii vyskytují, poukazují na mravní zkaženost společnosti a jsou její kritikou; mj. kritikou patriarchálního uspořádání společnosti reálného socialismu. Třebaže – jak autorka na několika místech ukazuje, pokud se týče problému tzv. dvojího zatížení ženy (požadavky v soukromé i pracovní sféře), nelze generalizovat.
Nejen obsahově, i formálně je práce mimořádně zdařilá: zmínili jsme mj. kvalitní závěr, který se vymyká běžnému úzu diplomových prací; dodejme ještě, že dílčí a přehledná shrnutí obsahují všechny kapitoly; autorka tak odpovídá na parciální otázky, které hlavní téma nutně evokuje.
Vytkla bych snad jen občasné „úlety“ v interpunkci, asi dvě pochybení ve větné stavbě, ojedinělé stylistické „lapsy“ (s. 60, 68, redundance na s. 93). Kvalitní a rozsáhlé šesté části by „slušelo“ rozčlenění na podkapitoly. Používání iniciály místo křestního jména neumožnilo v případě A. Wagnerové odlišit historičku (Alena) od básnířky (Anna).
Toto jsou skutečně jen nepatrné výhrady, které nijak nezpochybňují mimořádné kvality originální a pečlivé diplomové práce Michaly Dovrtělové. Práci ráda doporučuji k obhajobě a bez váhání hodnotím známkou výborně.
V Hradci Králové, 14, srpna 2011
Prof. PhDr. Milena Lenderová, CSc.